170 



Strebavky. V plících nalézáme téi dosti čelných střebavek (vasa lymphativa), 

 jichžto jedna Ěásl, více povrchně ležící, dosti hustou pleteň mezi jednotlivými laločky 

 tvoří, druhá pak část priboíuje se k cevam krevním a priídusničkám, a s tiímilo z duž- 

 niny plícní vycházejíc do retných žláz střebavých vstupuje. Žlázy střebavé leží nej- 

 více kolem průdušnice a jejich včtví; největší z Ičchlo žláz leží v rozštěpu príidušnice. 

 Žlázy tyto vyznamenávají se, zvláště v plících starších, černou barvou, snad že stre- 

 bavky do nich barvivo plícní zanášejí. Někdy žlázy střebavé kostnatí. 



IVervy. V průměru k velikosti ústroje jsou plíce dosti chudé na nervy. Tyto 

 \ybíhaji zvláště z nervu bloudivého (nervus vagus) a z nervu soucitného (nervus sym- 

 pathicus) a tvoř^í na přední a zadní straně plícní pleteň nervovou, z níž v sousedství 

 velkých cev a priidušničt-k pramínky nervové do dužniny plícuí vstupují. Silnější 

 pramínky doprovázejí průdušničky, slabší pak cévy krevní, vysílajíce vlákenka nervová 

 až do poplícnice. 



Alechanisinus dýchaui. Vyloživše skladbu ústroje dýchacího, musíme se nyní 

 též zastaviti u mechanismu, jehož pomocí vzduch vnější po známých nám již cestách do 

 dýchadel vstupuje. Stává se lo rozšiřováním dutiny hrudní a následovně i buněk 

 plicních ; nebof povrch plic, totiž poplícnice, přiléhá těsně, vzduchoprázdně na požeber- 

 nici a nemůže se této vzdálili, leč by vzduch mezi ně se dostal, což u zdravého člověka 

 nikdy se nestává. Rozšiřující se dutina hrudní táhne plíce za sebou, a roztahuje, roz- 

 šiřuje i tyto. Rozšiřováním plic ztenčuje se i vzduch v buňkách plicních obsažený. 

 Známu ze silozpytu, že vzduch hustší, méně napnutý do prostoru, naplněného vzdu- 

 chem méně hustým, více napnutým, tak dlouho vnikati se snaží, až vzduch vnější a 

 vzduch v prostoru obsažený co do napnutosti v rovnováhu se dostanou. Dle tohoto 

 zákona silozpytního vstupuje vzduch atmosférický otevřenou průdušnicí do rozšířených, 

 ztenčeným vzduchem naplněných buněk plicních lak dlouho, až vzduch plícní dosáhne 

 stejné napnutosti s atmosférickým. Nato naí^tane zužování dutiny hrudní a vypuzení 

 opět jisté části vzduchu z plic. Rozšiřování dutiny hrudní požaduje znamenitých sil, 

 a jest hlavně aktivní činnosti při dýchání. Stává .<.e rozšiřování toto pomocí četných 

 a mocných svalů, které buď uvnitř těla na bránici, aneb na vnější straně dříku upev- 

 něny j,sou. Zužování dutiny hrudní, požadující menší činnosti, jest více passivní, a děje 

 se zvláště pomocí pružnosti plic, které ihned na menší prostoru stahovali se počínají, 

 jak činnost svalová stěny hrudní zdvihati a rozšiřovati přestává. 



Při obyčejném pokojném dýchání stává se rozšiřování dutiny hrudní pouze skoro 

 bránici. Bránice, široký to sval, jest mezi dutinou hrudní a dutinou břišní tak roz- 

 pjatá, že kraj její po stranách na dolejší žebra, nazad na páteř a napřed na dolejší 

 část hrudní kosti se upevňuje, slřed její však, vysoko do dutiny hrudní vstupující, 

 tvoří takto klenutí, jehožto poddutá strana do dutiny břišní, vypuklá pak do dutiny 

 hrudní měří. Stáhne-li se sval bránicový, zplošfuje se klenutí, a bránice nabývá 

 směru více vodorovného, čímž dutina hrudní se rozšiřuje. V té míře, v jaké dutina 

 hrudní se rozšiřuje, zužuje se dutina břišní a bránice dolů sestupující tlačí na útroby 

 břišní, které zase stěny břišní rozšiřují; pročež při pokojném dýchání rozšiřování a zužování 

 stěn břišních pozorovati lze. Jmenujeme tento spůsob dýchání dýcháním břišním, 

 jaké zvláště u mužského pohlaví se nalézá. Hluboké vdychování požaduje činnosti 

 jiných ještě svalů mimo bránici, svalů to, jenž dutinu hrudní také se strany rozšiřují. 

 Svalů těchto jest mnoho, i Ivoří dosti složitý nástroj dýchací, jehožlo podrobnější roz- 



