171 



bor na jiné misto odkázali musíme, loliko zde podnikneme, že svaly slěny hrudní roz- 

 šiřující, dilcin nu zpodni straně hlavy, dílem na pleci upevněné, odtud k žebrám vstu- 

 puji a stahujíce se tytu zdvihají. Rozšiřování dutiny hrudni děje se ledy hlavnř 

 v dvojím smÍTu : prodloužením průi-ezu kolmého slahovjnim se bránice, a prodlouže- 

 ním průřezu příčného, vodorovného, zdvihovánim se žuljer. Žebra totiž představuji 

 kostřné oklouky po stranách dutiny hrudní položené, nazad kloubem k páteři, napřed 

 pružnými ťhruplavkami k hrudní kosti tak připevněné, že se v jistých mezích volné 

 pohybovati mohou. I'uhyb žeber jest hlavně dvojí, předně vstupování a klesáni přední 

 i pustranni části oblouků žebrových, a zadruhé vytáčení na vnčjšek. Představme sobě, 

 by že ruce naše nad prsama spjalé a lokle k tělu přitlačené v určitých dobách se zdví- 

 liovaly a lokle od těla se odchylovaly, a máme podobnost s pohybem žeber. Spůsob 

 dýcfiiini, jenž se děje zvláště pomocí svalů žebra zdvihajících, jmenujeme dýchání 

 hrudní čili pr.sní, i jest obyčejné u [lohlaví ženského. Piíčina toho jest děloha v du- 

 tině břišní položená, která zvláště v době těhotenslvi solnému sestupování bránice 

 vadí ; něco podobného pozorovati lze u mužských, když po hojném jídle naplněný ža- 

 ludek na bránici llačí a volný pohyb její obmezuje; tenkráte i mužští zdvihovánim 

 žeber dýchají. 



Naopak někdy i vydýchování obtížným se stává, na př. v některých chorobách 

 plícních, kdežto tkanina plícní, pozbyvši pružnosti, rozšířenou dutinu hrudní dostatečně 

 stahovali nemůže. Tenkráte svaly břišní, na dolejších zebrách připnuté, tyto dolů sta- 

 hovati a rozšířenou hrud zužovati musí. Pii namáhavém obtížném dýchání napomáhá 

 i směr páteře a hlavy. Chceme-li hluboko vdechnouti, zpřimujeme páteř a vztyčujeme 

 hlavu, lim pozdvihujeme poněkud žebra a natahujeme svaly mezi hlavou a zebrami po- 

 ložené. Ohneme-li však páteř ku předu a skloníme-li hlavu, sbližují se žebra a du- 

 tina hrudní se zužuje, což ledy při obtížném výdechu se stává. 



Vliv dýchání na oběh krve. Znamenitý vliv jeví dýchání též na oběh 

 krve, zvláště ve velkých vénách kroužící. Krev v cévách, mimo dutinu hrudní se na- 

 lézajících, slojí pod tlakem celé atmosféry, krev ale v cévách hrudních pod menším neb 

 věliim tlakem se pohybuje. Je-li tlak vnější větši nežli llak v dutině hrudní, tedy 

 musí lenlo na žíly působiti a krev do dutiny hrudní hnáti, což při každém vdechnuli 

 se stává ; je-li llak vnější menší nežli llak v dutině hrudni, ledy musí naopak krev 

 ze žil hrudních puzena býti. Toto snadno sami na sobě pozorovati můžeme. Hlubo- 

 ko-li několikráte po sobě vdechujeme, blednou nám líce, poněvadž krev z hlavy 

 hrdelnicemi dolů sestupující rychleji do dutiny hrudní se proudí, naopak ale po mocném 

 vydýchování líce se rdějí následkem krve v hrdelnicích zastavené. 



Vstup vzduchu do žil. Na tomto ssání rozšířené dutiny hrudní spočívá 

 i úkaz snadného a rychlého vstupu vzduchu vnějšího do otevřené hrdelnice a touto 

 do srdce, odkud do lepen plícních hnán proud krve v těchto přetrhuje a rychle 

 usmrcuje. 



Odchylnosti dýcháni. Z vysvětleného právě mechanismu dýchání snadno 

 nám bude vysvětliti některé odchylnosti dýchaní, jako jsou: zívání, vzdychání, stkáni, 

 smích, pláé, kýcháni, kaéláni, smrkáni a chrapot, z nichžlo některé libovolně, jiné bez- 

 děky povstávíijí. 



Vzdycháni jest dlouhé, hluboké vdechnutí a takovéž i vydechnutí, což se zvláště 

 při vzpomínce na něco bolestného stává. Mnohem hlubší a ještě déle trvající vdech- 



