176 



prelínajíci lenké vrstvy vápenné, nachýlené k jihozápadu pod 4. hodinou a 12°. Couk 

 ten okolo 20' mocný jde od severozápadu k jihovýchodu a jest nachýlen k jihozápadu 

 pod 75*. Skládá se ze zvětralého Ankeritu (uhlanu železo-vápnitého), který se rozpa- 

 dává v zemitou hmotu; místy zachoval se jeho plíškovitý sloh. K Ankeritu přidružuje 

 se plíškový siran vápnitý, úplně bílý; mezi těmi nerosty vylučuje se více méně prá- 

 šková rumělka a plavý leštěnec (Tetraědrit), rozkládající se v malachit « lazur měděný; 

 prvnější z nich barví siran barytový zeleně. 



Couk kamenky (Auripigment) a zarnhu (Realgar) v Tajové u Báňské Bystrice. 

 Dol na tom couku ležel od dávna zasypán, když jsem jej viděl; zdá se, že jest zde 

 couk ve vápenci, vyplněný pěknými kryslally kamenky a zrnitým zarnkem, někdy 

 desky kamenky pokrývají vystávající kolénka krynoidův. Kde vápenné stěny s vrostlou 

 kamenkou jsou pozůstaveny úíinkům vzduchu, arsenové nerosty (auripigment a realgar 

 jsou slouCeny z arsenu a síry) rozkládají se a přecházejí v bílý úlrejch lesku hedvábného. 



4. Loiiště běloby a žlutého kysličníku olovnatého v hoře Slrouzenik nad dolinou 

 zvanou „nad Racovem" u hory Cygan nedaleko Pohořelé v Gemerské stolici. Uprostřed 

 mezi mocně vyvinutými vápenci liasovými odkryli před několika lety pracovníci roz- 

 sáhlé ložiště ludy olověné a s velkou čilostí jí dobývají. Práce není však tak po- 

 kročilá, aby možno bylo určiti, zdali ruda leží v couku nebo v sloji. Blíže u rudy 

 mění se vápenec nápadně, přecházeje z jasnošedého celistvého do černého zrnitého ; 

 místy objevují se četné dutinky, pokryté bílými klenci dolomitu; oddíly vrstev se ne- 

 pozorují, nesčíslné skuliny přetínají je však rozmanitě. Ložiště rudy jest asi 5' mocné 

 a skládá se ze zrnité často krystallové běloby (uhlanu olovnatého bezbarvého nebo 

 černě naběhlého), někdy bývá celá hmota veskrz černá. Pruhovitě vyvinuje se v bě- 

 lobě zrnitý, někdy sypký, žlutý kysličník olovnatý. Běloba jest plna dutinek a direk, 

 rozpouští se syčivě v kyselině solní, vydávajíc při tom zápach sirovodíkový. 



Vrstevnaíost. Vápenec a dolomit toho útvaru dělí se v hrubé vrstvy, taktéž sle- 

 pence, pískovce a sliny mají více méně zřetelný sloh vrstevnatý. Čím vápenec jest 

 čistější, tím mocnější jsou vrtsvy ; obyčejně mají 2—5' mocnosti, někdy až na 20'. 

 V té míře, jak se jíl přiměšuje, stávají se vrstvy vápence tenšími, někdy vylučuje se 

 slin břidličný na jeho plochách vrstevních a celá skála má pak podobu, jakoby byla 

 složena z hrubších vrstev vápenných a tenších vrstev slinitých. Jeden z nejpěknějších 

 loho příkladův jest v Tatrách ve vysoké stěně hory Svinské naproti Blociskiím u Poro- 

 nína; často podobá se, jakoby se vrstvy vápenné vydělovaly ze slinu, sesilují náhle 

 a taktéž náhle se ztenčují. Ve vápencích jsou také četné stopy fukoidův, kteréž však 

 nelze blíže ustanovili. Mimo hlavní oddíly, odpovídající vrstvám, jsou ještě jiné, k nim 

 skoro kolmé rozsedliny někdy velmi rozsáhlé. Těmi rozsedlinami prosakuje voda 

 z povětří sražená, která pak v četných zřídlech vytéká na úbočích nebo u paty hor. 

 Na dolomitech zrnitých dá se vrstevný sloh sotva poznati, vrstvy jsou velmi mocné 

 a málo rozsáhlé, velmi zřídka jsou tenké a patrné, jako u Prostřední Revuče. Odrůdy 

 slepencové a dirkovité neobjevují vrstevních ploch; slepenec však doliny Košcieliské 

 dělí se v silné vrstvy. Pískovec skládá se z tenších vrstev, často bývá i břidličný; 

 obyčejně vystupují s ním křivolupenné pestré sliny. Šedé odrůdy slinu dělí se v bři- 

 dličné lupeny obyčejně tenké, jako listy papíru. 



Poloha vrstev. Podobně jako vrstvy nummulitové skloňují se vrstvy liasové pod 

 mačným úhlem na sever ; při bližším ohledání spatříme, že část jich vlastně se nachyluje 



