207 



posloupnost minulých dřjství a límž i svou osobnost sobť ovědomujc, podávaje se dal- 

 šímu vyvinováni své bytnosti. Pak zase naléhající výjevy svčta zevnéjžiho míjejí kol 

 něho, dřj děje stíhá , okolnosti se matou , strhne se bouře citii a vášní, — tu však 

 náhle všechno se zarazí, jen směsice temných zpomínek poxiistane na chvilku, až i ta 

 postoupí ouplnému probuzení. Víikol panuje tma, probuzený nachází se na svém loži, 

 znenáhla vystupují upomínavě minuli dnové jeho života, a též hýbe se i Jeho budouc- 

 nost se svými předsevzetími, žádostmi, nadějemi, tušeními, a nyní věří teprv, že se 

 opravdově probudil , že svému loži navrácen. To, co tanulo na mysli jeho , byl jen 

 dvojnásobný sen. 



Zdá se, že cizí jakási moc duši snící i bdící udržuje v mamivém kruhu okou- 

 zlení. Nechr ale jakkoliv na nás narážejí tyto moci kouzelné, zůstanou vždy jen prázd- 

 ným mamcm, dokud z hloubi naší mysli , budiž to ve snách neb v stavu probuzení, 

 nevyjde oprávnění jejich skutečnosti a pravdy. Tato mysl jest vznešená nade snem 

 i nade bděním, a kdo by ouplného došel probuzení, stal by se pánem světa. 



Kde však jest to pravé bdění? Není-li pak celé naše živobytí neustálé probou- 

 zeni se z jednoho snu do druhého ? Kdykoliv se nám podaří dosáhnouti v živobytí 

 vyššího stanoviště, již se s úsměchem ohledáme na minulý slav života , i zdá se nám, 

 že nyní teprv jsme přišli do pravého světla. Tak se dívá chlapec na snovidění svého 

 dětinství. Jinochu zdá se, že v objetí lásky se teprv probudil. Muž pyšným vzhledem 

 a pevným samovědomím ohlíží se v oboru svých majetností, nezlomnou vůlí, s neklam- 

 ným odvážením sil, s jistým výsledkem působí na svět společenský; dosáhlt vrchole 

 pozemského probuzení, jasně vidí před sebou život lidský i jeho význam. Brzo však 

 přiloudí se stáří a dřímota nového jitra. Tu poznává , že všechno hmoždřni světa bylo 

 jen přeludem zdánlivé mohutnosti, i bere nazpět sankcí pravdy, kterou byl v obmeze- 

 nosti pozemské životu udělil, jako když probudivše se odnímáme rojícím se snům půj- 

 čenou jim skutečnost. Aniž divu, nebof zpomínky předešlých dob ztrácejí oživujícího 

 teplého ducha ; blednouc obrazy minulosti ; jen ještě nejvzdálenější pamálky z prvního 

 dětinství, jenž poslednímu stáři zdá se býti tak příbuzné, oblažují svěžestí svou život 

 k novému východu se vracující. Náboženství pak , v hlubinách mysli od světa odlou- 

 čené, hlásá východ vyššího dne, až úmrtím pozemského byli nové probuzení se dokonává. 



Takf odumírá snící do bdění, bdící do nového zesnutí, a jakkoliv se stihají po- 

 doby snů; jakkoli velká jest rozmanitost světů snovidných, vždy najde duše, tento Pró- 

 teus, příhodného ústrojí, jimž pdirá na ty výjevy, v němž soustřeďuje a z něhož vysílá 

 proudy činnosti své. Nekonečnou řadou sborů životních pokračovati bude duše tvá, 

 v nesčíslných proměnách vyvinovati se bude příroda před zorem tvým, a bude učitelkou 

 umu tvého, budeš přijal vždy do vyšších obcí duchovních , a kde bude to pravé 

 povzbuzení ? 



Tajemná cesta vede do vnitra. — Kde víra a láska, osloněny věděním, v činy se 

 utvořují, tamf jest to pravé probuzení, byf lo i ve snách bylo. Uprostřed tvého ducha 

 sídli to pravé probuzení, netřeba ho hledali v oborech jiného živobytí. 



Když ale přijde poslední probuzení, připomní sobě nás — Pán a tvůrce všeho sněnj 

 a bdění, a vzbudí až do nejpodrobnějších dobek nekonečný život každého. Tehdáž 

 i zmatená mluva snů nabude svého významu, a mnohý sen postaven bude nad bdění. 



22. Téhož roku (i820), prvního to mého assistenství anatomického, kdež se je- 

 dnalo o to, abych si zásluhy získal k dosaženi někdy professury některé na fakultě lé- 



