kařské, byj jsem velmi činný, |iodniknuv jeden konkurs pro pathologii ii farmakologii 

 na universitě zdejší po odchodu prolessora Vavruclia do Vídně, druhý pak ve Vídni pro 

 fysiologii na universitě Pešťanské po přechodu professora Lénhosska do Vídně ; mimo lo 

 jednalo se o jakési vyznamenání ve světě literárním. I vypracoval jsem po mnoha 

 zvláštních zkouškách pojudnání o závrati, které jsem sdělil v časopise ; 



Medicinische Jahrbucher des oslerreichischen Staales. Jahrg. 1820. 2. Si. 79 et se(|(|. 

 Beitráge zur Kennlniss des Sehwindels aus heautognostischen Daten, 

 Příspě\ky k známostem o závrati z podalků samoznanských. 



Musím předně Ayložiti. co se rozumí slovem heaulngnosie, heautognosticky ald 

 Heautognosie (áaror = .'^ebe a yrcoí/s' := zuání), sebeznanství, jest slovo uvedené oi! 

 Gruilhuisena, professora Mnichovského, k vyznamenání badání zkušebného psychologi- 

 ckého, které založeno jest na poznání výjevfl, jakého jen prostředkem vlastního vědomi 

 nabýváme. Název tento ve svělě literárním německém se neujal, bud že byl původu 

 jihoněmeckého, bud že si nezískal milosti panující filosofie, nebo snad i proto, ieGruit- 

 husen byl samouk. Ve světě literárním německém, a snad i všude, panuje beze všeho 

 umluvení vznikli jakási slušnost čili aristokracie, která od každého, kdo se ke spolku 

 učen\ch přidružili chce, požaduje jakousi dressuru, chování vyměřené míněním, nad- 

 vládou jistých autorů, školou iisthelickou, filosofickou atd. Kdo prošel řádný cvik 

 a všem těm okolnostem vyhověli umí, len, af by byl dosti lichá hlava, dovede, třeba 

 jen negativním zdrženlivým spůsobem, získati sobě jakéhosi postavení, kdežto jiný, 

 třeba dost nadaný a silný duch, samouk neokřesaný, tak snadno neprorazí, leda by 

 byl genius moci neobyčejné, který každým výjevem své bytnosti zákony předpisuje. 

 Takový arci nebyl Gruithusen, byl ale předce badatel a myslitel znamenitý, daleko 

 větší nežli pověst jeho, kterou si sám zakalil svými zvláštnostmi a parado.xiemi. Spro- 

 sláclvo, uraženo jednou protimyslností, zavrhuje třeba sto jiných výlečnosti. Já sám 

 byl takový samouk (či bylo možná jinak při zřízení našich studii ?), pročež jsem cítil 

 sympathii s Gruilhuisenem, i neostýchal se užívati jeho názvosloví, kde jsem je přimě- 

 řené nacházel. 



Pohnutkou mého badání o závrati bylo jedno nusto v Girtannerově knize : 

 ,,Darstellung des Darwinschen Systems der prakt. Heilkunde. 2. Bde. Gottingen, 1799," 

 kde se o tom zmínka činí, že když se okolo osy těla svého točíme, pevně hle- 

 díce na nadhlavni tečku na stropě, a pak stanouce prosto před sebe hledíme, povstává 

 z toho závraf, jejíž směr jest kolo stojaté. Hned po první zkoušce našel jsem to samé. 

 To mně vedlo ke všemožnému zniěůování výminek toho spíisobu závrati, i snažil jsem 

 se úkazu základního se dopíditi. Věc jest velmi jednoduchá, [a beze všeho před- 

 běžného učení srozumitelná, pročež i zde bud vyložena. 



Málo kdo bude mezi námi, kdo by za svého dětinství se nebyl nikdy otáčel, 

 třeba až do padnuli, později pak v plesech společenských. Každému známo, že se nás 

 dříve nebo později zmocní závraf, jejíž směr jest kolo ležaté. Tu máme již dva spů- 

 soby závrati, kolem stojatým a kolem ležatým. Stojaté kolo jest svou šíří proti tváří 

 obráceno, mohl by však býti i svým ostřím nebo obvodem proti tváři obráceno. Toto 

 se stává, když točíce se okolo osy těla svého hlavu ku pleci tak nahneme, aly tato co 

 možná ke skráni naléhala. Pak když stanouce hlavu zdvihneme, zdá se buďto jako- 

 bychom čelem do zadu tlačeni byli, anebo jakoby ten nátlak se dál od záhlaví ku 



