217 



Parné dopoledne předcházelo bouřku odpolední, a v poledne toho dne okazoval te- 

 ploměr ve stínu + 23* R, v tlakoměru stála rtuť 28 palcň a 4 čárky zvýší. 



Na jižní straně od Hradce táhne se nevysoké lesnaté pohoří, sv. Markyta nazvané, 

 které! je rozhraním spádu vodního ; tekouf vody prýštící se na severní jeho stráni do Ne- 

 žárky a 8 ni do Vltavy, prameny však jižního boku spěchají k Dunaji. 



Jmenovaného dne vystupovalo mračno s velikou vichřicí přes toto pohoří svaté 

 Markyty již záhy s poledne. Ve tři čtvrti na dvě zatemnil černý mrak celé okolí, a br- 

 čeni krup bylo bez přestáni slyšet. Hřímání a blýskáni při tom nebylo. Asi ve tři čtvrti 

 na dvě přeletělo černé mračno jižní konec Jindřichova Hradce a hnalo se v tu stranu, 

 kde se rozprostírá návrší svaté Barbory, porostlé krásnými lesy, na jehož plochém temeni 

 kaple té svaté stojí. 



Nedaleko odtud leží vesnice Roseč. Patrně bylo vidět, jak Se mračno k zemi spou- 

 štělo, až pak země dosáhši zkázybojné lůno své vyprázdnilo. 



Kroupy byly malé velké a tály velmi pomalu , hodinu po krupobití vážila jedna 

 z největších půl osma lotu. Dvě minuty byla jedna na dlam' držána a jen 12 kapek vody 

 se od ni odehrálo. Pro studenost nebylo možno déle ji na dlani udržeti. 



Kroupy měly podobu skořepiny hlemejždí nebo tureckého turbanu, měly totiž 

 okrouhlý zpodek, vypadající jako ploché jablíčko, uprostřed prohlubený, a nahoře špičku. 

 Jako led byly průhledné a uvnitř v prostředku měla každá zrno slitého sněhu co hrách 

 veliké, neprůhledné. 



Ve vsi Roseči roztloukly kroupy všecka v jižní strana hledící okna. Děti byly právě 

 ve škole již pohromadě, a vidouce to strašlivé dopuštěni boží daly se do pláče. I učitel 

 jejich, pan Jan Humel, trnul starosti, vida jak se kroupy roztlučenými okny do školy sypou. 

 I poklekl s dítkami a modlili se. 



Mezi tím vešla manželka učitelova do jizby školní, nesoucí plný košík skleněných 

 střepin z oken, a mezi střepinami leželo též několik krup, které pani učitelová pro jich 

 velikost byla sebrala. 



Manželu jejímu byla zvláště jedna z nich velmi nápadná pro neobyčejnou velikost 

 a podobu. I vzal ji do ruky a prohhžel, an mezi tím pán kaplan Ro.sečský, P. Antonín 

 Kovářík, k tomu přišel. I tento pán prohlédl kroupu bedlivě a podal ji dále. A tak se 

 podávala kroupa z ruky do ruky, až konečně roztála a všem k úžasu kámen se z ni vymočil. 



„Zde nemůže být omylu," praví důstojný pan farář ve zprávě své, , protože v ce- 

 lém okolí takových kamenů se nenachází" — a dokládá, že on sám, pan kaplan, učitel, 

 manželka jeho Johana a dcera Antonie všecko to na požádáni přísahou stvrditi hotovi 

 jsou. Dopis jeho originální chovám u sebe. 



Co do kamene samého, vypadá takto : kamínek je bílý křemen, jak je často v po- 

 tocích nacházíme. Jest to však jen úlomek od většího kamene, jenž byl nejméně dvakrát 

 tak veliký jako nái kousek, což jest patrno z lomní, drsnaté plochy nerovné, na kterouž 

 se položiti může. Tato má obrys čtverúhelníku lichostranného, — strany jsou 3 — i čárky 

 dlouhé; čára úhlopříčná delší je 5'/,'", kratší 4'/^ čárky dlouhá — a rozeznává se od 

 ostatních ploch skelným leskem a drsnatostí. Ostatní plochy jsou bez lesku, jak to nacházíme 

 na valounech, válením ve vodáeh otřelých. Rovnoběžně s onou plochou lomní leží největší 

 plocha, mající poněkud podobu kosočtverce aneb spíše čtverúhelníka lichostranného, jehož 

 čára úhlopříčná delší 5 čárek, kratší 4 čárky dlouhá jest, a strany 2Vi — 3'/i, čárky. 

 Ode stran tohoto čtverúhelníka zahýbají se úzké lichostranné, 1 — 2"' široké , 3 — 4 

 čárky dlouhé plochy k lesknavé lomní ploše. Má tedy kamínek ten dvanáct hran, a sice 

 čtyry ostré, pošlé od plochy lomní a čtyř úzkých ; čtyry silné otřelé delší, pošlé od veliké 

 bezleské plochy a čtyř azkých ; čtyry otřelé kratší, které tvoří jeho úzké plochy. Plochy 

 ty a hrany sbíhtýi se v osmi třiplochýcb, docela bezpravidelných rozích. 



