227 



jtji podobu, i iiiůžcr, iKiUiil na jislii pravidla jej přivcsti možnii, přctvořo\ániiii ílán- 

 kuv usních n;iz'iin iiýlj. Vidíme \íiIhc, žo ony díly os, Itlertí pod zemi ^c ukrývají, 

 z nevyvinutých Olimkův složeny jíou, osa pak do xzducliu se zdvihající z vyvinutých. 

 Uvedu některé př,klady: i'li pelrkliri (Priíniila) zaleží p. dzeiriní řáslka osy z nevyvi- 

 nutých, ružiíkovilě rozlo/.eiK' lisly ius( ucich ilánkův. nad nin>i nahic vystupuje jeden 

 předlouhý thinik (stvol) a opěl luilile zase zcela zkriicené řliinky, nesoucí úzktí listeny 

 a slopkalé kvěly v jijich piíždi l'ii snědku (Ornilhnoiihim uniliellaUnn) následuje po 

 nevyvinutých článcích s listy, je/.lo dohromady cibulku Ivui-i, dluuliý slvol, ale ubývání 

 délky ilánkův díje se niirněji skrze kratší ale vyvinuté články s listeny a květnými 

 stopkami. Tentýž chod mají hlavní osy ncjmnožsích osti-ic (Carex) a lak zvaných po- 

 lotrav Niibec. Některé pěkné rostliny mají tii obory, totiž územních neb podzemních 

 ílánkíiv, pak nadzemní vnaf a obor květný od sebe pošinulý, lak že každý již oku názorný 

 celek činí. čehož jednoduše lim dosaženo, že mezi nevyvinutými neb krátkými články 

 podzemními a vyvinulýini nadzeninimi dlouhý člonek vložen jest, jakož i mezi tyto 

 a ílánky květního oboru též delší článek. Příkladem jest májový květ (Majanlhemum) 

 a lolije (Parnassia); Zemědýiu (Fumaria) zcela jiný poskylujc pohled. Nevyvinutých 

 článkíiv na zpodu má hlavní osa málo, vyvinuli ale od dolcjfka stále se prodlužují až 

 do prostřed usy, načež po několika skracujících se článcích v oburu lupení následuji 

 v oboru květném vždy skiácenější články. Zde tedy představuje melamorfose článkíiv 

 pravidelnou vlnu poznenáhlého vystoupáni délky do jisté tniry a opět pozvolného pa- 

 dání. Dala by se ješlč mnohá zajímavá porovnání činiti, jmenovitě také o melamorfosi 

 na osách vedlejších, v druhém, třetím ald. pokolení. O tčchlo jenom podotýkám, že 

 Jsou dva S[iňsoby nejobyčejnější, že totiž vělev hned nejdelším článkem, delším někdy, 

 než kdy první osa měla, zaíííná, jako na zemědýmu a mnohých květních větvích, aneb 

 že délky článkňv, zprvu krátkých, anobrž i nevyvinutých, zprvu přibývá, jak jnenovitě 

 větve našich stron;ův, které z zimních pupenův s šupinmitým opupením povstaly, 

 ukazují. 



Co se druhé částky, podobu os rostlinných určující dotýče, totiž listíiv, známo již 

 z dřevnějšího článku v Živě o přetvoí'ování rostlin, jaké proměny ony podle zákonu metamor- 

 fose postoupně ud zpodu osy až k jejímu konci podstupují skrze přijatých sedmero 

 útvarů listových. Musí se ale v nauce o metamolorsi listíiv dobie rozeznávati jisté 

 obory neb stupně její a její útvary. Dajíf ovšem listy v posloupném postavení svém 

 na ose rozeznávati jisté obory; z nichž obor nižší jinými listy se liší od listíiv oboru 

 vyššího , nehledě ostatně k tomu, jak se liší a čím v běhu metamorforse rozličnost ta 

 spúsobena ; v lom smyslu všim právem mluvíme o oboru lisliiv niíiích (přízemních ve 

 článku o přetv. r.), lupeniw Clistů zelených), a listův vi/šních (podkvělových), jestliže 

 tyto obory udaným způsobem v skutku rozličné jsou. Druhá věc jest útvar listní, jenž 

 od vyvinuli dvou dilíiv listních závisí. Nebof list sám článkuje se ve dvě částky ústroj- 

 nosti rozdílné, totiž ve střenek neb řapik (pcliolus) a v čepel (lamina). K řapíku 

 náležejí též pošvy listní a přívěsky na jeho zpodu, palisty ve všelikých spůsobech. 

 Lisí z obou čásli sestávající Clist stopkalý), list tvořený pouhou čepeli (list přisedlý) 

 a list tvořený pouhým řapikem, to jsou tři Ivarozpylně rozdílné útvary listův. List 

 složený z obou snadno co lakový se poznává, ale jaké charakteristické známky nese 

 list čepelní a jaké list řapikový na rozdíl obou útvarův ? U dvojděložných, jejichž 

 lislní čepele vůbec žilami sifnaté rozvětvenými opalřeny jsou, jesl útvar řapikový je- 

 lo* 



