228 



dnoduššími, více pruhovitými žilami již vyznačen, u jednoděložných jest poznalelný, že 

 vidy jako pošva kolem pně vyvinul jest. Avšak nejjistěji poznán bude útvar z běhu 

 celé raetamorfose, pro kterouž se lišení střenku a řapiku důležitým stává. Jednak jest 

 totiž běh její takový, že stopujeme, z dola vzhůru jdouce, nejprve poznenáhlé vyvino- 

 vání se čepele v následujících po sobě listech, a často zárovně jdoucí mizení řapiku, 

 výše ale opětné uskrovňování se čepele a vyvinování řapiku, tak že nejvýše (v listech 

 vyšních) jen opět řapík zbude, jak se přemnohé jednoděložné rostliny (Carex a všecky 

 Cyperacei) mají a též nejedny dvojděložné (n. p. Polygonům amphibium). Druhý 

 pochod tím se jeví, že řapiku až do konce na pni ubývá, až konečně v oboru vyšních 

 listův sama čepel zbude, což jest pravidlo většiny dvouděložných. Metamorfose zde 

 kráčí stále ku předu, kdežto v onom případu posléze nazpět chodí, a tím v oboru 

 vyšních listiiv útvar týž, jako v nižních listech uvádí. V oboru vlastních zelených 

 lupenňv mohou pak všecky tři útvary se vyskytovati ; lupeny čepelní (lak zvané při- 

 sedlé) jsou rovněž čelné, a nelze potom častěji vysní listy co zvláštní obor roze- 

 znávati, když jsou jednoduché a pozvolna v podkvětní lupeny přecházejí, jako na př. 

 u Thesium (viz obr. 3.). Mezi Luštinatými, jak v onehdejším článku ukázáno, jsou 

 také lupeny v útvaru řapíkovém jakožto licholisty vyvinuty. Kde však obor nižních 

 listů rozeznáváme, tam jsou vždycky listy řapíkové, pochvité. 



Umístění tří listních oborův na rostlině udává dílem již samo jméno. Listy 

 nižní přicházejí na podzemních a přízemních osách, a sice na článcích jak vyvinutých 

 tak nevyvinutých. Na podzemních osách též často lupeny vynikají a to na nevyvinutých 

 článcích dlouhým slřenkem podepřené, jež zpodními lupeny se nazývají, činíce tak 

 přechod od nižních, pouze střenkových listův do nadzemních, lodyznkh lupenův, kteréž 

 náhlým skokem hned mnohem kratším až i nijakým řapíkem počínají. Znamenitý jest 

 při lom úkaz, že rovněž veliký rozdíl v délce, jak jej střenky zpodních a prvního lo- 

 dyžního lupenu jeví, také mezi nevyvinutými články zpodních lupenův a vyvinutým, 

 nepoměrně delším prvním článkem lodyžním bývá. Připomínám na př. na pryskyřníky 

 (Ranunculus). Listy vysní vždy stojí pod květy a stopkami květními. 



Kdo dotčené rozmanitosti v tvaru a postavení jak listův lak článkův osních jasně pojal 

 a si představil, jak dle jejich bytí neb nebytí na některé ose povaha osy zcela rozličná býti 

 musí, porozumí nyní snadné zákonu v rostlinstvu, o němž se hned na počátku zmínka stala, 

 tomu totiž, dle něhož nestejné osy neb generací postoupné rodinné trsy skládají. Zákon ten 

 nemá místa u všech oněch rostlin, na nichž všecky útvary listů a článků osních na jedné 

 ose po sobě následují, pročež také jednoosými šlovou. Jednoosé jest vraní oko jedo- 

 vaté (Paris quadrifolia), jehož osa, obr. l.I nejprv pod zemí položená, ze tří článkův 

 s oprchávajícími nižními listy tvořená neproslředně v lodyhu se zdvihá, nesoucí čtyři 

 lupeny v přeslenu a posléze květní útvary konečného květu. Zdá se na pohled, ja- 

 koby položená část jednou osou byla, a přímé dvě lodyhy do druhého pokolení 

 patřily, avšak poloha listu N, jehož větší výška a tím i paždí dolů leží, po- 

 učuje nás, že musí položená část I' poboční osou býti od I, poněvadž v paždí 

 tohoto listu, jako každá větev, se nachází; lodyha I ale, nacházejíc se naproti 

 paždí toho listu, nemůže větvi býti, nýbrž neproslředně prodloužení osy I jest. 

 Tak tedy opakuje osa I' osu I, z níž povstala ve všech podrobnostech, jsouc 

 s ní podstatně stejná. U těch rosHin ale, kdež útvary Ústní a články osní 



