menších rourek, které ze stěn rour největších na vše strany vybíhají a v dužnině 

 plicní se končí. Můžeme roury tyto, s ohledem na největší roury, jmenovati roury 

 řádu druhého čili druhotní. Roury druhotní probíhají dužninou plicní, a některé 

 až k povrchu jejímu vystupuji, nekonči se tam ale svobodným otvorem, jako 

 roury rádu prvního, nýbrž obrátivše se rozbíhají se po zevnitřní ploše plic. Roury 

 tyto však nejsou poslední v plících ptačích. Hlavní část dužniny skládají rourky řádu 

 třetího. Tyto vybíhají po stranách rour druhotních, podobným spůsobem jako roury 

 druhotní, z rour nejvělších, jsou však velmi malé a četné, a na stěnách rour druhot- 

 ních skoro kolmo a mezi sebou souběžně stojí, jako píšfalky u varhan. Tyto rourky 

 nejmenší porovnati miižeme k posledním nejtenším větvičkám průdušniček ssavčích. 

 Vnitřní strana rourek těchto posázena jest drobounkými, prostým okem neviditelnými 

 buňkami plícními co posledními základy dužniny plicní. 



Kapilární síf v stěnách buňkových pochází z tepny plicní a přechází do vény 

 plicní podobným spfisobem jako u ssavců, pročež netřeba poměr cev krevních k plícím 

 zde opakovali. 



Vaky vzduchové. Nejznamenitější zvláštnost dýchadel ptačích jsou vaky vzdu- 

 chové, pouze u ptáků se nalézajíci. Pověděli jsme již, že se průdušnice nerozvětvuje 

 u ptáků jako u ssavců v plících, ale proběhnuvši dužninou plicní na protější straně 

 plic svobodnými otvory se končí. Otvory tyto vedou do vaků vzduchových, jichžto 

 Stěny složeny jsou z pohrudnice čili pobřišnice, vaky zevnitř odívající, a z blány slizně, 

 která co pokračování blány průdušnice do vaků vstupuje. Též hladké svaly nalezeny 

 byly od Leydiga v stěnách vaků vzduchových. 



Takových vaků jest několik rozličné velkosti; nejhlavnější jsou: 1. Vak mezi- 

 klíčni (Interclavicularsack). Tento jest nejhořejší, začíná od hořejší části plic, rozprostírá 

 se zvláště pod krkem mezi ramenama tak zvané vidlice (Gabelbein) a vysílá často výběžky 

 mezi svaly krkové, ba i pod kůži hibetní. 2. Přední hrudní vak (Cella thoracica anterior). 

 Vak tento leží před dolejším chřtánem a před velikými cévami krevními, a vysílá po 

 obou stranách menší vaky až ke krku. 3. Postranní vaky hradní, kleré pu stra- 

 nách dutiny hrudní před plícemi leží, zvláštní vaky pod paží (Cellae a.\illares) vysílají 

 a též s dutinou kosti ramenni ve spojení jsou. 



4. Vak srdeční zadní (Cellula cordis posterior) leží za srdcem a za ramenama 

 průdušnice a souvisí s předešlým. 



5. Vaky břišní (Cellae abdominales). Tylo jsou ze všech největší, počínají na 

 zadní a zpodní části plic, jsou ve spojení s největším ramenem průdušnice, kterým 

 vzduch do nich vstupuje , zaujímají postranní a zadní část dutiny břišní, odívají střeva 

 a vysílají rozmanité výběžky do pánve, mezi svaly a do dutých kostí stehenních. 



Účel vaků vzduchových jest na biledni ; slouží totiž k tomu, aby tělo ptačí vzdu- 

 chem naplněné stalo se lehčím a schopnějším k lítání. Čím lépe některý pták lítati 

 umí, tím vyvinutější jsou jeho vaky vzduchové. Podubný ústroj nalézáme též u hmyzu 

 létacího. Celé tělo jeho protkáno jest malými rourami vzdušnými (Iracheae), a mouchy, 

 včely a jiní rychlým letem se vyznamenávající hinyzové mají též vaky vzduchové 

 v břiše aneb hrudi, které tělo jejich lehkým činí. Známo, že první větroplavci naplňo- 

 vali balon svůj ohřátým vzduchem, který, jsa mnohem lehčí vůkolního vzduchu studeného; 

 v tomto nahoru vstoupaje jako olej ve vodě balon vzhůru nesl. Podobný účinek, ačkoli 

 poměrně menší, musí jeviti vzduch ve vakách vzduchových, teplem těla ptačího až na 



