256 



Nejnověji od Rusů opanované krajiny v zemi Amurské, 



s ohledem na phrodní jejich poměry. 



Nové loto a znamenité rozšíření hranic říše Ruské v Asii a to v době, kde 

 Rusko těžkou válkou bylo sevřeno, která moci jeho citelnou ránu zavdala, spůsobem 

 zcela tichým a pokojným, muselo na sebe obrátiti veřejnou pozornost u veliké míře. 

 Důležitost přímnožku tohoto pro říši Ruskou byla ihned všeobecně uznána a dle zá- 

 sluhy oceněna, i jest pro každého vzdělance věcí nemálo zajímavou, dověděti se ně- 

 čeho bližšího a místnějšího o poloze i fysikalních poměrech těchto krajin, kterým již 

 nyní věští se skvělá budoucnost. Z takovýchto zpráv nad jiné důkladností a zevrub- 

 ností svou vyniká zpráva podaná od slovutného Gumpreehia v Berlínském časopise: 

 ,,Zeitschrift fur allgemeine Erdkunde. V. S-," kterou my, za to majíce, že i zeměpis, 

 obzvláště ve významu tom, jakého v nejnovějším čase nabyl, v obor věd přírodních ná- 

 leží, také našemu čtenářstvu podáváme, svlečenou ovšem z veškerého učeného apparatu 

 i četných citátů, s kterýmiž čtenáře jich žádoucího odkazujeme na samý náš pramen, 



Když na začátku 17. století Rusové až do východních krajin sibiřských vnikli, 

 přinesli tamější Kozáci v letech 1636 — 1639 od řeky Ulji první zprávu o veliké řece 

 v Mandžursku, nazývané od Číňanů He-long-kiang-, jíž Rusové ihned přezděli Amur. 

 Brzo na lo (r. 1647) nalezly dvě výpravy cestu ze země Jakutů až k této řece, ob- 

 zvláště ale byl to kozáčky důstojník Pojarkov, který větší část běhu řeky Amuru až 

 k ústí jeho do oceánu poznal z vlastního názoru. Muž ten vypravil se totiž r. 1643 

 50 zástupem tak zvaných ■promyileníkú, t- j. dobrodruhů, kteří v 16. a 17. století 

 v dějinách odkrytí Sibiře byli as to samo, co za našich dnů jsou pioneen uvnitř se- 

 verní Ameriky, z nově založeného měsla Jakulska do Mandžurska v naději, že tam 

 nalezne stříbrnou rudu, jaké prý se dobývá u řeky Ury čili Urky. S počátku držel 

 se běhu řeky Leny až k vyústění se do ní Aldanu, načež po čtyry neděle táhl na- 

 horu proli této poslední řece i proti jiným ještě řekám, až končně dorazil k velikému 

 pomeznímu pohoří mezi tehdejší zemí Jakutskou a Mandžurskem, nazvaném Jablonoi chrebet 

 aneb jinak Stanovoi. Dvě neděle potřeboval v horách Pojarkov ku překročení Voloku, 

 kteréžto návrší činí rozhraní vod mezi řekami Lenou a Amurem, z nichž onano vy- 

 lévá se do Severního moře ledového, tento do moře Japanského. Po Saje, jednom ze 

 znamenitějších přítoků Amuru, plavil se Pojarkov s lidem svým až k jejímu ústí do 

 tohoto veletoku, a potom po Amuru samém až k jeho vyústění do oceánu. Tak hned 

 v nejprvnějších letech po jeho objevení nabyta jest tak úplná známost Amuru, že není 

 podobného příkladu, aby některá jiná z obrovských řek země v tak krátkém čase tak 

 úplně byla ohledána. 



Nenalezit sice Pojarkov žádných stříbrných rud, za to ale on i lidé' jeho při- 

 nesli domů takové množství nejdražších kožešin, že již r. 1650 kozáčky náčelník 

 Jerofei Chabarov s jiným zástupem promyšlenikň k témuž konci vypravil se do země 

 Amurské, kdežto založiv celou řadu tvrzí jak na veletoku samém tak i na hořejších 

 jeho přítocích velikou část Mandžurska ruské koruně podrobil. Mezi tvrzemi od něho 

 založenými dospěla k obzvláštní důležitosti Jaksa, později Albasinsk nazvána, pod kte- 

 rýmžto jménem častá zmínka se o ní činí v dějepise těch krajin. 



Chabarov sice nedostal se až k ústí Amuru, ovšem ale podařilo se lo r. 1671 

 jednomu z důstojníků jeho, kozákovi Nagibovi. Pojarkov a Nagiba, pokud nám známo, 



