257 



byli z Evro|ianů a sibirskjcli jejich potomků jediní, kterým se podaKIo doplouti po 

 Aitiuru až k jeho výloku. Žádné pozdí-jší podniknutí toho druhu nebylo přivedeno ku 

 konci. Z nejnovějších íasíi znám jest |iokns niissionáře de la Bruniére o proskou- 

 mání Amuru až k ústí jeho, který však neštaslný vzal konec. De la Bruniísrc za- 

 vražděn jest r. 1846 na výpravě své ve vesnici Hon-Tong od tamějšich obyvatelů, 

 jakéhosi prý kmene dlouhovlasého. 



Ruští vetřelci mívali faslé a krvavé boje s praobyvateli krajin těchto, jež skraco- 

 vali v hlavní jejich živnosti, totiž v honbě na zvěř kožešinnou. Převaha evropské palné 

 zbraně zjednávala Kusům vítězství nad polodivochy, a boje tyto nestejné přirovnávány 

 jsou óasto ku podnikům Korteza, ťizarra, Alvarada i jiných španělských dobrodruhů 

 v Americe. Těmto kozáckým výpravám povinnováni jsme za první, aě velmi neúplnou 

 známost země Amur.';lié, již chudé zprávy čínské a v nejnovější době některé neméně 

 chudé zprávy francouzských Lazaristů, jediných to Evropanů, kteří za našich dob vnikli 

 do vnitř té země, jmenovitě missionářů de la Bruniěra a Venaulla, nehrubé roz- 

 množily. 



Při všech svých bojích s praobyvateli zůstali Rusové skoro po celých 40 let 

 v držení Amuru a severní iVisli Mandžurska, nebof Mandžurové, kteří r. 1644 říši 

 Čínskou sobě byli podmanili, měli ještě plné ruce práce s náležitým upevňováním panství 

 svého nad zemeni tak rozsáhlými, aby byli zaslouženou pozornost věnovati mohli výboj- 

 ným pokrokům, jaké činilo Rusko v jejich vlastní otěině. Teprva roku 1689 vyslal Císař 

 Kang-hi, jeden z nejvýteěnějších panovníků čínských, silnou moc vojenskou k Amuru, 

 kteréžto nemohli Rusové odolali a která všecky osady jejich zkazila. Tím celá země 

 Amurská opět připadla k panství čínskému. Ještě téhož roku jednáno v Nerčinsku 

 o mír mezi Ruskem a Čínou, při čemž vyslancové ruští, davše se zastrašiti silným 

 loďstvem čínským na Amuru, které hrozilo vysaditi na břeh 10,000 mužů, postoupili 

 Číňanům všecky ruské držebnosti v Mandžursku i s řekou Amurem. Ustanovení míru 

 tohoto potvrzeno jest r. 1728 smlouvou Petrohradskou, čímž ale vždy ještě zůstával 

 ohromný kus země, asi 50,000 q verstů, při Rusku, kterého sobě však vladařstvo si- 

 biřské po tu dobu ani nevšímalo. 



Škoda, kterou utrpělo Rusko ztrátou Amuru, byla nesmírná ; nebof Číňané, vy- 

 loučivše je od plavby po řece léto, překáželi tím samým po celý ten čas rozkvětu 

 jižního Sibiřská. Amur totiž snadno dal by se spojiti s velikým jezerem Baikalským 

 prostředkem řek Šilky a Selengy, z nichž onano do Amuru, tato do jezera Baikalského 

 padá, Cimž otevřena byla by plavba z Indického oceánu až do samého srdce Sibiře, 

 kdežto s druhé strany sáhala by vodní kommunikace prostředkem mocných jižních 

 přítoků Amuru hluboko do Číny. 



Při takových okolnostech nepřestávali Rusové po celá téměř dvě století usilovali 

 o to, kterak by opět řeku Amur opanovali anebo aspoň na Číňanech dovolení vymohli 

 k svobodné plavbě po ni až k jejímu ústí. Podezřívá však politika Číňanů vždy tomu 

 byla na překážku, až teprva nejnovější politické poměry jejich říše i v těchto končinách 

 změnu spůsiibily. Již před několika lety sice snažili se Rusové bez dovolení čínské 

 vlády usaditi se na severní straně Amuru , při čemž jim vhod přicházela nynější, 

 zpustlost země a veliká řídkost obyvatelstva, ba roku 1850 zamýšleli tam i město zalo- 

 žili : avšak teprva před dvěma lety učinila jim vláda čínská tak rozsáhlých koncessí, 

 že tím úplně dosáhli všeho, oč tak dlouho a marně byli usilovali. Dle psaní z Irkut- 



Žlva. 1867. 1 7 



