264 



se podobným spůsobem, jako hornin zlatonosných. Takové povrchní usazeniny nalé- 

 zají se obyíejně v sousedství původních ložišf, při jejichž rozkotání úlomky nerostů 

 vzájemným třením okulaceny a vodou splachovány byly ; tvrdší a mnohem těžší cínová 

 ruda odporovala při tom větší silou rušící moci a voda ji zponenáhla na příhodných 

 místech nahromadila. Tyto usazeniny cínové rudy souhlasí docela s usazeninami zlato- 

 nosného písku, jak dle původu tak dle podoby, obsahují ale mnohem více cínové rudy 

 nežli zlatonosné zlata, poněvadž již na původních ložištích toto jest mnohem vzácnější 

 nežli cín na svém ložišti. Některé z těchto ložišf jsou hlínou, pískem a štěrkem po- 

 kryty, ale i z těch dá se ruda velmi snadno dobývati, na jinjch ložiSlích chybí tento 

 přikrov docela. Tento spůsob povrchních ložišf usnadnil bezpochyby poznáni cínového 

 kovu, poněvadž nemohlo býti nesnadno, zkouškou z těch černých, cizích příměsků zba- 

 vených kaménků kov dobyti. Mezi zprávami ze starého věku nalézá se v Pliniovi 

 zmínka o takových ložištích cínové rudy, jakož i o spůsobu, jak se z ní kov dobývá. 



5. U Římanů byl cín nazván bílým olovem, a Plinius vypravuje s ohledem na 

 toto: „Jsou dva druhy olova, tmavé a bílé, Totof jest dražší. Řekové nazývají je 

 Kassiteros a vypravují o něm velkomluvně , že se přiváží z ostrovů Atlantského moře 

 a sice na korábech pletených a koži potažených. Nyní však víme, že v Lusitanii a 

 Gallácii (v nynějším Portugalsku a v španělské provincií Gallicíi) v písčité, tmavé zemi 

 na povrchu povstává, kterážto zem jen dle váhy se poznává. Mezi tím vyskytují se 

 také malé kaménky, jmenovitě ve vyschlých ručejích. Havíři vypírají písek a roztá- 

 pějí to, co se usadí, v pecích." Strabo podává ještě jinou zprávu, která od Posidonia 

 pochází. Dle toho nenalézá se prý cín ve Španělích na povrchu, nýbrž dobývá se ze 

 skal. U nevzdělaných národů, které obývají v krajinách za Lusítany a na Kassiter- 

 ských ostrovech, vyskytuje se prý též cín a sice (jak dále stojí) na povrchu země. 

 i, O britickém cínu vypravuje Diodor, že hostinní obyvatelé předhoří Belarion 

 nazvaného cín opatrným nakládáním ze země, ve které se nachází, dobývají. Skalnatá 

 půda má prý žíly, z nichž se ten kov dobývá (tedy dolováním), roztápí a čistí. Cín 

 takto dobytý přicházel do obchodu v podobě krychlových kusů a sice přes Gallii až 

 k řece Rhodanu a odlamtud do Itálie ; proto nazývali Římané britický cín také galli- 

 ckým, jinak také celtickým. Viděti z této obchodní cesty, že Římané co plavci méně 

 odvážliví byli nežli Feničané, a raději pozemní cestě přes Gallii do Itálie před námoř- 

 skou cestou přednost dali ; bez pochyby obmezovali své mořské výpravy jen na more 

 Středozemní. 



Celtický název pro cín byl Stean nebo Yslean, nedá se však rozhodnouti, zdali 

 německé a dle toho i české slovo Zinn, cín, z toho odvozovati se dá ; latinské slovo 

 stannum není však při vší své podobnosti s celtickým slovem příbuzné. Užívalif ho Římané 

 dříve k naznačení stříbronosného olova, později jmenovali tak rozličné bílé a měkké 

 smíšeniny kovu, až konečně ve 4. století po Kr. místo řeckého slova k pojmenování 

 cínu ho upotřebili, alchemislé podrželi pak to slovo v témž smyslu. 



Upotřebení čistého cínu bylo u starých velmi obmezené, považovali cín za kov 

 nepotřebný, nebyl-li s jinými kovy smíšen, pročež užívali ho nejvíce k dělání kovových 

 smíšenin, zvláště bronzu (a&s u Římanů). Zrcadla dělali z bílé smíšeniny činu a mědi, 

 v níž cín mnohem více převládal nežli ve smíšenině aes nazvané; nejvyhlášenější 

 zrcadla toho spůsobu pocházeli z Brundusium. Rozmáhající se nádherou byla zrcadla 

 tato vytlačena zrcadly stříbrnými, jichž konečně i každá služka chtěla užívali. Smí- 



