k vůli vlastnímu prospěchu postarati měla, snadno hy byla odstraniti dovedla. Této nemilé 

 okolnosti tím více upřímně litujeme, s čím větši radostí vitáme spis ten v oliledu jeho 

 bohatého a vzácného obsahu. 



Poukázavše na tyto vady spisu nemáme pochybnosti, že pan Dr. Jan Palacký uzná 

 to býti jak ve svém tak i ve všeobecném interesu, aby je v dalším pokračování díla svého 

 odstranil, což mu tím snadnějším bude, jelikož pocházejí jediné z jakési nedbalosti a po- 

 hodlnosti, v jaké nezřídka sobě hovivají někteří učenci. Až pan Dr. Palacký uvykne 

 i formě věnovati stejnou bedlivost, jakou věnuje látce, pak spisy jeho, na tuto tak bo- 

 haté, nejenom potkají se s úplným uznáním, jakého zasluhují chvalitebné jeho snahy, 

 nýbrž i v plné míře onen praktický užitek přinášeti budou, jakého oprávněni jsme očeká- 

 vati od vědy. Po vyplněni té výminky i Zeměpis jeho stane se pravou okrasou a chlou- 

 bou naší literatury. 



Okolí Pisku, geognostický nástin od Jas. Pažouta; z programu gymnasia Piseckého r. 1857. 



Vítáme toto důkladné pojednáni co velezajímavý příspěvek k poznáni vlasti. Obsa- 

 huje mimo soudné a úplné sestavení toho, co o Píseckém okolí dosavad jest známo, také 

 mnoho nového, jmenovitě co se horopisu a rýžování zlata týká. 



Kdyby na každém gymnasium a na každé reální škole učitel přírodopisu tak horlivě skou- 

 mání svého okolí se oddal, jako vážený pan spisovatel, rozšířila by ee za krátký čas v studující 

 mládeži známost vlasti v té míře, jako v málo které zemi rakouské. Jen obírání se 

 s bezprostředním okolím jest vlastni přírodopis, jen tak připraví se cesta k zevrubnému 

 a skutečnému přírodozpytu. Jak velice pak takový postup k všeobecné vzdělanosti národní 

 přispívá toho jsou nám důkazem Dánové, Švédové a Norové, kteří národ náš počtem 

 nepřesahují, ale právě přírodozpytem místo mezi nejvzdělanějšími národy si dobyli. 



Nám jmenovitě v Živě, kteří posud s celým svým namáháním jako o samotě stojíme, 

 jest zvláště potěšitelné, čísti tak pěkné a spolu důkladné pojednání; dokazujeť nám, že 

 jazyk vědecký předce znenáhla obecnějším se stává a že símě, od otce našeho Přešla 

 zaseté, předce již nadějně se klíčí a bohdá i vesele zroste. 



Horopisný nákres krajiny jest v tomto pojednáni zvlášť zevrubně a věrně proveden ; 

 přidali bychom jen s ohledem na horopisné poměry Cech, že celé okolí Písecké až k údolí 

 Otavy a Blaníce náleží k oné velké soustavě prahor, kterouž můžeme nazvati vysočinou 

 českomoravskou. "Význačný ráz těchto prahor záleží v převládajícím směru vrstev jejich 

 od jihozápadu k severovýchodu, kdežto směr Šumavských vrstev jde od jihovýchodu 

 k severozápadu. V krajině mezi Bavorovem, Volyní a Rabím přetínají a stýkají se ty 

 směry rozmanitě, tak že brzo jeden brzo druhý převahu obdržuje. Od směru toho závisí 

 též směr rulových hřbetů a kopců, a máť on tedy podstatný podíl v horopisné povaze 

 krajiny. Podle obdoby s jinými horami lze souditi, že českomoravská vysočina, ačkoliv 

 nižší nežli Šumava, předce větší stáří má nežli tato. Neb břidličné vrstvy na severním 

 konci jejím u Heřmanova Městce a Rychenburka mají směr a uloženi docela jiné, byvše teprva 

 po vyzdvižení těchto prahor usazeny, kdežto silurské břidUce svými nejzpodnějšími členy 

 v uložení s prahorními břidlicemi Šumavy docela souhlasí a tedy zárovně s nimi k své 

 nynější postavě vyzdviženy byly. 



Zvláštního povšimnutí zasluhuji též směry údolí, jelikož stáří a povaha jejich s tím 

 úzce souvisí. Rozeznávají se zde v celku tři směry údobií: jeden souhlasí se směrem 

 vysočiny českomoravské (údoh Blaníce od Záblatí k Bavorovu, údolí Lužnice od Tábora ke 

 Kolodějům, Vltavy od Týna k Zvikovu) ; druhý se směrem Šumavy (údolí Brložské a jiné 

 potoční údolí no levém břehu Otavy, prohyb u Skočíc, potoční údolí na levém břehu 



