a. protopathiché co na prvním místě povstalé, 



b. deuteropathické co následující jinou Cistě místní chorobu na tom samém místě, 

 aneb pocházející z čistě místní choroby jiné částky; 



2. druhotné, které jsou následky onemocnění krve a nazývají se umístněné (lo- 

 calisirt), jakož při smíšenosti krve rakové, tuberkulosni, tyfosní, hnisové a t. d. 



n. Choroby povšechné jsou odchylky v povaze veškeré krve, nepravidelná smí- 

 šenost, dyskrasie. Jsou: 



1. prvotní, když se změna stala v krvi bez místní choroby, a sice 



a. protopcUhické, z pravidelné smíšenosti bez průtahu povstalé, 



b. deuteropathické, z jiné dyskrasie se přetvořující; 



2. druhotné, povstávající z místních chorob. 



Však není možno povždy s jistotou vyskoumati, zdali máme před očima místní 

 nebo povšechnou chorobu, nebo zdali to jest zase prvotní či druhotná. U mnohých 

 chorob nevíme, zdali je máme vřaditi mezi místní nebo povšechné: u jiných nevíme 

 docela ničeho o jich původu. — 



Znamení chorobní. Každá choroba jeví se znameními méně neb více jasnými, a tyto 

 nemocný sám udává {ousobní, podmětné, subjektivní) ; anebo lékař svými smysly po nich pálrá 

 ipředmétné, objektivní). Poslední jsou zase zdbyvní, ftmkcionální. poukazující na zvýšenou 

 neb zmírněnou aneb docela změněnou činnost jistého ústroje ; nebo hmotné, fysikáhií, 

 zakládající se na změně fysické. Jen předmětná znamení, k jichž poznání přicházíme 

 pohledem (inspekcí), pochmalem (palpací), měřením (mensuraci), poklepem (perkussí) 

 a »ííííWíe»i (auskullaci), lučebním a mikroskopickým skoumáním, mají pro lékaře diagno- 

 sticky určitou cenu, poukazujíce na proměny vidné, slyšné, makavé, sčítatelné a važi- 

 telné, anaf znamení ousobní, závisejíce ovšem od stupně vnímavosti a citlivosti, od do- 

 bré vůle a od soudnosti churavého, nad míru jsou nejistá a omylná. Některá z těch 

 znamení jsou podstatná, essenciálnf, co nutné následky hmotné změny jisté částky, 

 druhé zase jsou případná, akcidenciální, závisejíce od okolností méně neb více důle- 

 žitých ; též jsou soucitná, konsensuální, sympathická, co následky hmotné nebo zábyvní 

 souvislosti částky choré s onou částkou, která též chorobně změněna jest. Zřídka 

 jsou jednotná znamení podstatně charakteristická, pathognomická, aby postačila k usta- 

 novení rozsudku diagnose, neb často to samé znamení v nejrozličnějších případech 

 chorobních se nachází, a tudíž jen úhrnkem všecky mezi sebou porovnávajíce a přede 

 vším na fysikálni ohled berouce přicházíme k řádnému poznání choroby. Veliký počet 

 znamení zvláště ousobních a soucitných, z nichž jindy že velmi úsečně poznávají cho- 

 roby mněli naši předkové ; právě ty ale dle stavu nynějších zkušeností, z pitvy pathologické 

 a novější fysiologie nervů nabytých, mají velmi malou cenu, jakož jsou bolesti, nepra- 

 videlné pohyby všeho druhu, horečka a zimníce, znamení mozečni a t. d.; jelikož nás 

 ani o sidle choroby ani o její podstatě s sebe menší jistotou nepoučují. Lékař soudný 

 a rozumný je v potaz bére jen co ukazovatele, že není všecko v těle v pořádku. 

 Nauka o znameních nazývá se semiotika, a umění, utvořiti ze znamení pojem o chorobě 

 a ji od jiných rozeznati, jest diagnostika. 



Pitva pathologickd, diagnostika fysikabii, ro:umné léčení. Dokud se neznala slo- 

 žitost těla lidského, dokud zábyvy jednotných ústrojů a jich poměry byly neznámy, 

 nemohli lékařové míti pravý a jasný pojem o chorobě. Bral se ohled jen na nej- 

 nápadnější nadpřirozené úkazy životní a hledal se proti každému nějaký prostředek, 



