13 



pravtMnu ve všem vyrovnal. Tuto cenu obdržel dne 3. prosince roku 1828 francouzský 

 luCelinik (ruinifl z mésta Toulouse, klerý ale svflj vynáhíz veřejně neoznúmil, nýbrž 

 jen jednoho nuda nadzmíněné spoleínosli {Vauqelina) co svědka k siým pracím při- 

 pustil. Guimelův nepravý ullramarin nebyl od pravého skoro ani k rozeznání, a Guimet 

 ho prodával lot po 5 zlatých ve stříbře, kdežto pravý (z kamene laziirnvého dobytý) ul- 

 tramarín tenkráte ještě osmknitc dniž.ší byl. Skoro zároveň s Guimetem podařilo 

 se i proťessoru Gmelinovi v Tubinkách , ullramarin padělat ; Gmelin svůj vynález 

 hned veřejně ohlásil, ale ultramarín jeho nebyl lak pěkný jako Guímetfiv. Roku 1833 

 oznámil i Robiquei zvláštní spůsob, jimž lze velmi lacině nepravého ultramarínu dobyli ; 

 ale i jeho ullramarin se nemohl s Guimelovýni porovnal, a proto se Guimet se svou 

 vysokou cenou pořade držel. Na to se přihodilo, že Vauquelin, klerý jedině věděl o 

 tajemství Guimelově, náhle zemřel, společnost si ale za jeho živobytí nezpomněla, aby 

 byla tuto vědomost jeho napsala a uložila. Guimet se ale se svým tajemstvím vytasiti 

 nechtěl. Proto vypsala se opět cena 2000 franků na dobývání nepravého ultramarínu, 

 který by se pravému ve všem vyrovnal ; tuto druhou cenu obdržel jakýsi Ferrand, 

 klerý vlastně jen spilsob Robiquelňv o něco zlepšil. Ferrandňv ullramarin byl sice la- 

 ciný a dobrý, ale Guimelův byl předce ještě lepší; a prolo se držel Guimet se svou 

 cenou až do roku 1839, v kterém čase začal prodával lot nejčistšího ultramarínu za 

 2 zl. v stříbře, a Uhru sprostého (na barvení papíru, čalounů a j.) za 8 zl. až i za 

 5 zl. v slřibře. Tyto ještě dosti vysoké ceny zdají se dokazovati, že není spůsob 

 Guimelův lak jednoduchý a laciný, jinak by byl pro lepši odbyt ceny své jistě dříve a 

 více snížil. 



V Německu teprv roku 1839 Dr. Severeus ve VVermelskírchen, a roku 1840 

 Letjkauf a Hetjne v Norimberce větší fabriky na ultramarín zřídili ; ale v obou fabrikách 

 se celý spůsob dobývání ještě co hluboké tajemství chová. Oboje firmy chtěly již roku 

 1840 svou zkušenost buď za slální náhradu uveřejnil, anebo soukromníkům za slušný 

 honorár sdělit; nezdá se ale, že se jím mnoho podávalo. Po dlouhý řas žádná jiná 

 větši fabrika v Německu nepovstala, kde se co vyskytlo, byl to jen slabý pokus dle 

 popisu v časopisech vědeckých, aneb dle návodu dělníků z fabriky Norimberské upr- 

 chlých, klerý obyčejně brzy zanikl. Teprva v nejnovějších dobách se dílny ultramari- 

 nové znamenitě zmáhají : tak se dělá nyní ullramarin ve Vídni i u nás v Praze (na 

 Smíchově), klerý se Norimberskému ouplně vyrovná. V dílně Vídenské rozeznávají 

 8 druhů, z níchžlo má nejčistší číslo O, a nejšpatnější číslo 7. V dílně Pražské (Kinzl- 

 berger el Comp.) rozeznává se ale 10 druhů, které máji následující znamení : 00, O, 

 01, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7. Číslo 00 jesl nejlepší, číslo 7 nejšpatnější. V télo dílně se 

 i mnoho jiných barviv a rozličných výrobkův lučebních dobývá, prolož se o ní ještě 

 časlěji zmíníme. 



V Anglicku a Hollandě začaly skoro veškeré šmolkové fabriky nyní ullramarin 

 dělal. V dobách posledních oznámili ještě EUner, Winterfeld, Briickner a Brunner 

 zvláštní spůsoby, jimiž lze dobrého a laciného ultramarinu nabyli. Ač jsou spůsoby 

 tylo dosti rozličné, v lom se předce srovnávají, že udávají všecky křemen, síru, ky- 

 sličník hlinitý, sodnalý a železilý za nejdůležitější částky strojeného ullramarinu; pro 

 přiklad zde uvádíme toliko návrh Brunneriiv. Dle něho se 70 částek čistého písku, 

 240 částek páleného kamence, 48 částek rozdrobeného dřevěného uhlí, 144 částek 

 sirkového květu a 240 částek suché sody dohromady na drobný prášek rozmíchá, pak 



