44 ' 



(iium připravené d!o poiřeby na jednotlivé listy stlačovalo. K tomu konci se položí 

 list přirozený na měkkou podložku a naleje se na nřj ienká vrstva sádry; když sádra 

 uschne, naleje se jí zase trochu, a to se opakuje tak dlouho, až je vrstva sádrová na 

 listě as '/^ coule Hustá. Ted se nechá ouplně ztvrdnout, a pak se na kraji bedlivě 

 dle objemu listu vykrájí. Hotový otisk sádrový se ponoří několikráte do rozpuštěného 

 (již stydnoucího) vosku, a sice až do polovifky své tloušlky ; když se již dost vosku 

 na sádru nachytalo, položí se celý olisk as na dvě minuly do studené vody, čímž se 

 vosk od sádry odloučí. Vosk ten tvoří malounkou nádobu, na jejímž dně se dokonalý 

 obraz přirozeného lislu nachází. Vosk se nyní vyplákne lihem, aby se stal čistý, 

 a potře se pak uvnitř tenounkou vrstvou prášku tuhového (Graphitpulver), načež se 

 vsadí do nádoby galvanoplastické. Tam se na něj nechá vrstva mědi (as '/le palc^ 

 tlustá) usadit, která po odejmutí na své zpodni straně věrný a pevný otisk listu objevuje. 

 Takto je jedna pevná forma již hotova, druhá pak se o mnoho snadněji zhotoví. Roze- 

 hřeje se totiž v nádobě železné 1 díl antimonu a 4 díly olova, a když roztok již 

 tuhne, tu se v něm pomocí zvláštního lisu nadřečená forma měděná otiskne ; led 

 jsou dvě pevné formy hoto\y , připravená vrslva kolodia se mezi ně vloží a při teple 

 120" R. vytlačuje. Takto se dá mnoho listů rychle za sebou zhotovit, každým tlakem 

 povstane jeden. Tepla na 120" R. jest k tomu zapotřebí, aby kolodium tvar, který 

 pod lisem obdrželo, také zachovalo, proto se pouští neustále horká pára na formy 

 kovové, aby je v této teplotě udržela. 



Plul a korek. 

 Plul čili duh korkový (Quercus Suber, Korkeiche) roste na suchopařích křeme- 

 nilých v Levantu, v severní Africe a jižní Europě. Ve Vlaších, ve Španělích, v Por- 

 tugalsku a v jižním Francouzsku tvoří celé lesy a bývá někdy až 40 střevíců vysoký. 

 Listy má vždy zelené, kožovité a na rubu plsfnaté, žaludy jeho mají stopky krátké 

 a misky střechovilě šupinaté. Část nejužitečnější jest ale kůra, která obyčejně korek 

 (korka, pantoflové dříví) slove. Kůra tato je tlustá, houbovitá a as do patnáctého roku 

 hladká, později ale sama sebou puká, olupuje se a čerstvou nahrazuje. Kůra rozpu- 

 kaná, která se sama se stromu oloupala, není ale k potřebě, proto se před rozpukáním 

 opatrně okrájí. První kůra snímá se as ve dvacátém roce, načež se, když se při 

 krájení lýko neporušilo — as po desíti letech zase obnoví. Plut, z kterého se kůra 

 v pravý čas slupuje, bývá až 100 let starý, kdežto bez loupání sotva 50 let vydrží. 



První kůra je nejšpatnější, i druhá je chairná, a teprv třetí loupání poskytuje 

 dobrý korek, který se pak stále zlepšuje. Kde se stromy nepravidelně slupují, jako 

 na ostrovu Sardinii, tam bývá jen zpodni část kůry dobrá, svrchní ale velmi tvrdá 

 a rozpukaná. 



Loupání korku se děje v červenci a srpnu pomocí malé sekery, jejíž topůrko 

 se na konci v klín zužuje. Nejprv se kůra nahoře a dole (bez porušení lýka) kolem 

 do kola prořízne, a pak podle délky na 3 neb na 4 řezy rozdělí, na to hřbetem se- 

 kerky oklepá a konečně klínovítým topůrkem odloupne. Vrstvička kůry, která na 

 dřevě ostane, jest velmi míznatá a slove u Francouzů „le hrď' (sádlo) a ve Vlaších 

 „camisa" (košile); tato kůra na vzduchu zčervená, a proto pluty čerstvě oloupané po- 

 divně vypadají. 



Sloupnuté desky korkové se ořeži a opiluji, na to se nechají po nějaký čas 



