v říši duchův, kdež vládne bez ujmy rozumného poznání a svobody svatá boží prozřetelnost, 

 kteráž se na pozemí vlastně jeví v dřjinstvu lidského pokolení jakožto představitele zdejší 

 Částky říše duchové, v které jedině idey krásy, pravdy, dobra, lásky, svatosti svůj vznik 

 a vývin i skutečnost nacházejí. A tof jest základní působení člověka- Jakým spůsobem 

 i přírodu hmotnou; do vytvoření svých ideálů vetkává a přičiťiuje, a tím ji posvěcuje 

 a v říši duchovní s sebou táhne , budiž bližším předmětem dalšího rozjímání. 



Nechceme zde opakovati, co již v dřívějším pojednání (Živa roč. I. číslo 5.) 

 podotknuto bylo, o vzniknutí a spořadování počátečním lidské společnosti. Toto po- 

 važme již co do jistého stupně za ukončené, aspoíí z části na povrchu zemském, asi lak, 

 jako za nynějších časů lidstvo nacházíme v dějinstvu se rokládající, což nám dává do- 

 statečnou látku, abychom povahu jeho zhloubiii a počínání jeho v poměru ku přírodé 

 vnější vyložili. 



Jako člověk jednotlivec, obdařen tělem i duší, smysly, vůlí a rozumem, postaven 

 jest naproti přírodě hmotné, naproti sobě samému i spoludruhům čeledním a občanským, 

 až i ku poměru k bytnosti nejsvětější: tak považovati dlužno i lidstvo celé co ousobu 

 činnou v poměru ku přírodě pozemské, k sobě samému, jak rozloženo jest na povrchu 

 zeměkoule, a v poměru k vyššímu duchovstvu i bohu. 



Chcemeť se v nynějším pojednání obmeziti na úvahy o poměrech člověka k pří- 

 rodě, jak přírodou samou vystrojen a ozbrojen jest, jakými nástroji opatřen, jakými du- 

 ševními silami obdařen, aby u velikolepém chodu živelním skrovný svůj život zachránil, 

 aby vyhlídl příznivé okolnosti a je k svému užitku obrátil, aby vyskoumal skryté moc- 

 nosti přírody a jich k opanování jí použil. Tof budiž praktická strana našeho zpy- 

 tování, kde se toliko míti bude zřetel na užití a upotřebení přírodních látek i sil ku 

 potřebám lidského živobytí jednotlivcův i společenstva, z čehož povstávají všeliké vý- 

 robky řemeslnické a umělecké výtvory. 



Jiný ohled musí se bráti na samu vědu o přírodě, o jejím vznikáni od pokolení 

 k pokolení, jejím rozšiřování po říších a národech, jejím působení na dobrobyt, osvětu, 

 vzdělanost a povznesení všech poměrů lidského rodu, o čemž na jiném místě pojednáme. 



Člověk, co živočich, hmotnými nástroji těla jen mírně obdařen jest. Ruka jeho 

 není ani drápy ozbrojena, aniž jest silnou tlapou ku porážení plenu, jest jemná, něžno- 

 citná, s prsty volně pohyblivými, jimž palec protipostaven, čímž i s dlaní měkkou možná 

 nápodobili všeliké těles podoby, k nim těsně přilnouti a pohybováním ramen je ochma- 

 tati, a věrně i přísně je mysli představiti. Tato přednost chmatu jest duševně tak vážná, 

 že tímto již smyslem ponětí a rozum nesmírného množství předmětů nabývá. Nemý- 

 lim-li se, byl to Des Cartes, jenž vyslovil, že ruka jest základem rozumu lidského. 

 Článkovitost a pohyblivost ruky a ramene, spojené s chmatem, slouží jim k chápání 

 a držení všelikých nástrojů drobných i hrubých, lehkých i těžkých, jimiž nejoutlejší 

 práce vykonává, ale i síly ohromné proti nepříteli vyvádí. Ruka jest nástrojem práce, 

 práce znakem čistolidské povahy. Na nohou stojí člověk pevně, vznášeje prosto vzhůru 

 postavu svou bohodobnou ; netřeba mu kopyt nebo paznehtů. Silná lýtka a stehna mohou 

 nejenom tíži těla vlastního nésti, postačují též k zdvihání, tahání, strkání, nošení břemen 

 nejtěžších. Tělo celé korunováno jest hlavou, sídlem smyslů vyšších, sídlem mozku, 

 tajností plného nástroje mocnosli duchovních. Volně pohyblivá hlava obrací sluch i zrak 



