kulkolein ku přírodě vnější, do nich světlem i hlukem vplývajicí. Ve tváři září z hledů 

 divotvorná moc duše nejvnitrnější, jeví city, sděluje pomysly, vysílá vůle moci neodo- 

 latelné. Ústy pak vychází mluva, spojka duchův. Na rtech se usmívá radost lásky ne- 

 beské, lidského smilování. 



Neošatila-li příroda nahost člověka chlupem a srsti, spřádá ruka umělá vlákna 

 rostlinná v ohebné roucho, tělo spolu kryjící i zdobící; nedala-li vzrůstu zbraním 

 chránícím a dorážejícím, ozbrojí se jimi rámě silné, i vládne jimi k ochraně vlastní a ku 

 porážce vraha. Všeliký živočich upoután jest k prostoru skrovnému, kde nalézá svou 

 píci i jinou útěchu svých žádostí. Některá živlem vody obraezena tam potřeby své 

 hledají; jiná, ač je voda propustila, zas do ní se vracejí, dvojživelní hnusný život ve- 

 douce. Ještě jiná po zemi se plazí, ta v kypré půdě hrabou, aniž hledají světla den- 

 ního. Samo to ptactvo, ač na sta mil těká vzduchem a bystrým okem široko daleko 

 obzírá, nevidí svět boží, nesliledává krásy země, nespatřuje vznešenost hvězdných nebes. 

 Jen člověk, rozum vtělený, jest domovem po veškerém povrchu zemském, obracuje po- 

 klady všech živlů a všech krajin k ukájeni svých žádostí, raduje se z krásy rostlinstva 

 i všelikých tvorů živých, hledí přímo k nebesům, sčítá hvězdy, měří Jejich pohyby 

 a dráhy, váží jejich spousty , dělí během slunce i měsíce části roku, a vyznačuje 

 dle počasí ročních práce dnů časem odplývajících. Ano i časy uchvátí a zná je upou- 

 tali v paměti své, v podáních od pokoleuí k pokolení, v pomníkách mnohá tisíciletí 

 přetrvávajících. 



Kdož by, proniknuv hloubi ducha lidského, vracuje se ponořil smysl v chudou tu 

 stvůru živočišnou, a však nespouštěje se zcela stanoviště svého, octnul se v temnotách 

 a tísních živobytu zvířecího — ten poznal by teprv ouplně vznešenost svou, a velebil by 

 věčnou lásku, dárkyni všeho dobrého, která i tato nizká stvoření oblažila, obmezivši 

 jejich louhy i city skrovnějšími úkoly, a učil by se i ve svém lidském oboru skromnosti 

 a blahodějnétnu přestáváni na lom, co mu dáno, iicroztouživ se po stavu, vědě a moc- 

 noslcch nadzemských. Jen chutě k práci, k namáhání. Jesl úloh došli, jejichž vyve- 

 dení nenaplnilo by i ten život jednotlivce třeba tisíciletý. Poznej každý , že nejenom 

 jemu, po krátkém čase s tohoto jevišto odstupujícímu, že celému nesmrtelnému člově- 

 čenstvu úlohy ty dány jsou, přestána na tom, aby jako sám jesl částí celku toho, léž 

 jen část úlohy odhodlanou sobě vykonal. 



Vrafme se však zase k oučciu svému , jakými snahami od prvopočátku člověk 

 dostihne k tomu, aby opanoval přírodu hmotnou. Předně Iřeba opanovali tu přírodu, 

 která nám jest nejbližší, přírodu vlastního těla. První pokusy již v tom záležejí, že 

 děcko, plíživši se v první době života svého po čtyřech, počne se zdvihati na chodidla, 

 aby osvobodilo ruce k omakání předmětů zrakových, aby jimi přetvořilo co měkkého, 

 roztrhalo, přelomilo co tuhého, šplíchalo tekutinami, což vše temným vnuknutím činí, aby 

 poznalo vlastnosti věcí. Brzo pak počne i chůze, aby se vzdálenost a blízkost před- 

 mětů změřila, aby to, co se hýbe, dostiženo bylo. Již tu zdá se, jakoby byl člověk 

 proti přírodě zvířecí zpřímil tělo, osvobodil ruce, povýšil hlavu. Stání i chBze jsou 

 první pokusy umělecké. Rovnováhu udržeti nezdá se býti člověku přirozené, třeba tomu 

 se naučiti často ne bez úrazů. Ale již i tu vrozená snaha po neobmezené dokonalosti 

 vede jej dále a dále. V divošském stavu učí se přeslihovati zvěř rychlosti běhu, jará 

 síla svalů, oživena citera bujnosti, radosti, veselosti, jeví se plesem a všelikým křepče- 



1* 



