13 



v horách překvapený jezovec nepomyslil ani na útěk, nýbrž položil se plosko na zem, 

 jakoby byl ukryt, zuřivě se ale zakousl do hůlky, jížto byl drážděn. Také to, že je- 

 zovec jest noční zvíi^e a na živém, čilém slunečním dnu takřka ničeho pohledávati 

 nemá, že jest zvíře s tuhou srsti a tuhým živobytím, jest význačné pro tuto nanejvýše 

 sobeckou, hluboko stojící povahu. 



A nenalézá se též, jako pro každou zvířecí osobnost v oboru lidských povah, 

 pro jezovce dokonalé podobenství? I mnoho jest jezovou mezi lidmi. Ostatně nebojí 

 se jezovec ani tak světla, jako spíše lidí, a zdržuje se proto po celý den v doupěti 

 svém, poněvadž tam pokojně čas svůj prodlíti může. Myslivec jistý, kterému se poště- 

 stilo, jezovce svobodného dlouho pozorovati, sděluje v tom ohledu všelicos , čím se 

 starší domnění vyvracuje. Několikráte navštívil jezovčí doupě , které u pokrají rokle 

 se nalézalo, s protější stráně ale dobře se pozorovati mohlo. Při dobrém větru přikradl 

 se myslivec s protější strany do blízkosti doupěte a pozoroval brzo starého jezovce, 

 který mrzul a jako ve své vlastní zdlouhavosti pohřížen před troubou seděl, ostatně 

 ale předce rád ve sluneční záři hřáti se zdál. Tot nebyla náhoda, nebot kdykoliv my- 

 slivec ve dne doupě pozoroval, viděl jezovce na slunci ležeti. V blahobytu a lenošení 

 prožil svůj čas. Brzo seděl a díval se vážně koleni sebe, pozoroval zevrubně jednotlivé 

 předměty a přešlapoval si konečně na spůsob medvědů na předních nohách. Tuto po- 

 hodlnost jelio přetrhly mu ale najednou krvelační cizopasníci v srsti, kteréž i hned 

 zlostně drápem a zubem trestal. Konečně upokojen výsledkem toho trestu natahoval 

 se v poloze co možná nejpohodlnější na slunci, ohřívaje si brzo široký hřbet , brzo 

 dobře vykrmené břicho. Ale dlouho netrvalo toto vyraženi, s dlouhou chvílí přišlo mu 

 snad také něco do nosu. Vyzdvihl nos, čuchal po všech stranách, ale nemohl nic vy- 

 slíditi; avšak opatrnost nezdála se mu býti zbytečná, i vrátil se zase do doupěte. Jindy 

 zase vyhříval se před troubou, zaběhl si pak pro rozmanitost také jednou dolů do ou- 

 dolí a na místě hodně vzdáleném se uhostil, aby si vyprázdnil tělo pro příští pokrm, 

 ba vrátil se ještě jednou a přehrabal svůj trus, aby se jím nižádným spůsobem nepro- 

 zradil. Na zpáteční cestě vzal si více času, zastavoval se zde onde, a když stíny 

 slromů se prodlužovaly, táhl pomalu domů, bezpochyby aby se před noční výpravou 

 ještě hodně vyspal. 



Sotva bude v celém živočišstvu jiného zvířete, které by tak samo sebou spoko- 

 jené, sobecké, nedůvěřivé a hypochondrické bylo, jako jezovec. Stopa jeho pozná se 

 podle širokých šlépějí, dlouhých drápů a krátkých kroků; při pozvolném běhu jest stopa 

 taková : : : : , při rychlém útěku ale taková .■•..••..••..•■. 



U nás v Cechách, jakož i v sousedních zemích není honba na jezovce silná, po- 

 něvadž zvěř tato v poměru k jiné jest dosti vzácná a myslivci si jí nehájí, nýbrž jakožto 

 škodlivou ji pronásledují. Z jara a v letě vychází jezovec, teprva když se hodně setmělo, 

 na pastvu ; v podzimku, když je hodně tučný, málokdy před půlnocí. Jestli ale ve dne 

 pes nebo mysHvec doupě jeho vyslídil, zůstával dva neb tři dni tiše doma. Jezovec, když 

 v noci vyjde, může se psemi vyslíditi a chopiti, a při světle ochráněné lucerny jezovčími 

 vidlicemi napíchnouti, nebo se může časně zrána na čekání před troubou střeliti, nebo 

 do pytle v troubě zavěšeného vehnati a chytiti, když ode psů pronásledován do lože 

 běží. Nejjistěji ale honí se malými, ostrozubými psy, kteří jej do slepých trub v doupěti 

 zaženou, kdežto více uttíci nemůže. Pak se doupě prokopá, a vrčivý jezovec se vytáhne 



