14 



jezovčími kleštěmi nebo hákem a zabije se. Často se ale stává, že pronásledovaný jezo- 

 vec troubu za sebou zemí zacpe, tak že se psi na něj dostati nemohou. Lcží-h doupě 

 pod tvrdým kamením a nemůže-li se prokopati, nalíčí se s prospěchem železa, do nichž 

 se jezovec při východu chytí. Bez těchto nástrah zastihne myslivec jezovce jenom 

 šfastnou náhodou. 



S V ě t 1 o p i s. 



Od J. Baldy. 



Známa jest půvabná solanka o jakémsi milujícím jinochu, který nevěda, co by 

 dívce své na památku věnoval, v zrcadle se zhlídnul a zrcadlo to milence zanechal, 

 poněvadž myslil, že obraz jeho tam zčistal. Ve věku našem přestala však tato selanka 

 býti báchorkou, světlopis — jeden z nejkrásnějších vynálezů našeho století — uvedl 

 ji v skutečnost, tak že člověk nezkušený žasne, vida v okamžiku povstati obraz s nevy- 

 rovnanou dokonalostí, jakoby umělec nad/.emský štětcem neviditelným jej byl vykouzlil. 



Ode dávna bylo vůbec známo , že látky barvy živě, k. p. červené šátky, na 

 slunci obyčejně vyblednou; věc lato zdála se býti malichernou a nikdo se po příčině 

 její neohlížel. Teprv roku 1773 pozoroval Scheele, že paprsky sluneční mimo osvě- 

 cování a zahřívání též lučebně působili mohou — že mnohé sloučeniny lučebné roz- 

 kládají a tudy i mnohé barvy látek ruší. Že je v skutku světlo, a ne teplo paprsků 

 slunečních příčinou této proměny, to dokázal Scheele tím , že položil papír stříbrem 

 sobkovým napuštěný jednou do obyčejného světla a podruhé pod černé sklo, které 

 žádného světla nepropouštělo. V světlu obyčejném se papír brzy proměnil , totiž 

 zčernal ; pod černým sklem však zíistal bez proměny, ačkoliv se sklo znamenitě za- 

 hřálo. Po Scheclovi zanášeli se jiní piirodozpytcové tímto vábivým předmětem, čímž 

 se velmi mnoho rozmanitých látek seznalo, které se na světic slunečním proměňují. 

 Nejskvělejší výsledek ale 'dosažen byl u solí stříbrovýcb; tyto se světlem velmi 

 lehce a rychle rozkládají, kiležto proměna jiných látek leprv po delším čase pa- 

 trná bývá. 



Veškeré výjevy lyto byly tak zajímavé, že mnozí hned v prvních dobách již na 

 to myslili, kterak by jich prakticky upotřebili ; doufalo se totiž, když se deska jakási látkou 

 na světle proměnlivou (k. p. solí stříbrnou) potře, a otvorem nějakým světlo na ni jen 

 částečně padne — že se jen ony částky na desce promění, na které světlo padlo, vše 

 ostatní ale že zůstane nezměněno. Tomu jest v skutku tak, a mužové jako Wedg- 

 wood. Davy, Wollaston a Charles neustále zkoušeli, jakby se asi .spůsobem tímto 

 výkresy padělati, aneb_ v temnici (camera obscura) hnedle bez kreslení nové obrazy 

 získati daly. Dala-li se do zadu temníce místo mdlého skla deska solí stříbrovou 

 potřená, tuf ovšem povstal a zůstal na ní obraz předmětu před temnici postaveného; ale 

 jak mile se deska z temnice vytáhla, počínal obraz méně jasným býti, až docela zmizel; 

 Neb když světlo pak na celou desku padalo, musely se i částky nezměněné proměniti^ 

 a nikdo neznal prostředku, jímž by se dal obraz na desce po delší čas upevniti. 

 Po nesčíslných pokusech pochybovalo se vůbec o tom, že by se obrazy, spůsobem tímto 

 na deskách v temnici povstalé, na vždy udržeti daly, a Davy i Wedgvvood měli tu věc 

 docela za nemožnou. Výrok jejich platil co zákon vědecký, a nikdo si netroufal, znova 

 se o tu věc pokusiti. 



