16 



a Niepce hleděl jim živosti dodati tím, že je kladl do výparu jodového, což se stávalo 

 prolo, aby kov na povrchu prázdné desky zčernal; neb stříbro desky spojilo se s jodem 

 v sůl slříbrovou (jodid stříbrnalý), sůl ta pak na světle zčernala, a bledý výkres se 

 nyní v černé půdě objevil, čímž kontrastem barev živěji vystoupil. — Hlavní chyba 

 věci této záležela však v tom, že to nesmírně dlouho (10 hodin) trvalo, nežli v temnici 

 obraz vyblednutím asfaltu povstal. Mezi tím se měnilo světlo a stín předmětu, a vý- 

 sledek nebyl povždy jistý. Ale zásada světlopisu byla vynalezena, a alespoň umění 

 leptacímu mohl býti vynález tento vhod. Ponořila-li se totiž deska s takovýmto asfal- 

 tovým výkresem do nějaké kyseliny, leptala tato kov desky všude mimo místa asfaltem 

 krytá, a tak se deska proměnila v typografickou. Niepce nazval vynález svůj helio- 

 grafii čili slunopisem. 



Za onoho času žil v Paříži jeden malíř, který se tou samou věcí zabýval; ale 

 po nesčíslných pokusech se mu ani nejmenší výsledek nepodařil. Byl to Louis Da- 

 guerre. Jak mile uslyšel, že se komus podařilo, obrazy temnice ustáliti, pátral tak dlouho 

 po vynálezci tom, až se ho dopídil, načež psal Niepcovi, že již dlouho v té věci pra- 

 cuje, aby mu řekl, co o tom soudí. Niepce, boje se o své těžce vydobyté tajemství, 

 odpověděl Daguerrovi tak, že si z toho mnoho vybrati nemohl. Za rok psal mu tedy 

 Daguerre opět, a žádal ho, aby mu alespoií jeden heliografický otisk poslal. Niepce 

 mu to neodepřel, ale podotknul, že by sám také rád do toho nahlídnul, co Daguerre 

 v té věci již vyskoumal. Daguerre se dlouho o ničem nezmiňoval, až konečně tvrdil, 

 že se mu též ouplně podařilo, obrazy temnice ustáliti, a sice ještě s lepším výsledkem, 

 než to Niepce dosálil. Tím se dal Niepce omámili, a jsa v pochybnosti, zdali by samoten 

 vynález svůj zdokonaliti mohl, učinil Daguerrovi návrh, aby se s ním spojil a oba zároveň 

 o zdokonalení vynálezu pracovali. Smlouva ta uzavřena byla v Chálonsu 1829. Niepce 

 sdělil na to Daguerrovi veškeré podrobnosti svého vynálezu, Daguerre však se své 

 strany nevěděl o ničem, nežli o jakési opravě ve slohu temnice. 



Jsa však Daguerre jednou v tajemství Niepcovo zasvěcen, všemožně hleděl, jakby 

 vynález tento zdokonalil. Přede vším hleděl čas působení světla ukrátiti, ale při každém 

 pokusu bylo nejméně 8 hodin potřebí, aby obraz na desce povstal. Tu se jednou při- 

 hodilo, že nechal z nepozornosti na desce právě jodované lžíci ležeti; pohleděv pak za 

 chvilku na ni spatřil, že se lžíce na desce vyobrazila *). Tu napadlo Daguerrovi, místo 

 asfaltu jodu použiti, poněvadž se jodid stříbrnalý rychle na světle promění, kdežto na 

 vyblednuti asfaltu mnoho hodin čekati musil. Obraz na desce jodované byl ovšem brzy 

 hotov, asi za V4 hodiny, ale nebylo prostředku, kterým by se byl ustálil ; vynalezení ta- 

 kového prostředku bylo nyní cílem obou skoumatelů. 



Mezi tím však zemřel Niepce; nebylot mu dopřáno dosáhnouti cíle, po kterém 

 toužil. Zemřel roku 1833 v Chálonsu v chudobě a beze slávy. Dvacet lei se obíral 

 pokusy světlopisnými, obětoval jim celé své jmění, a za to vše umíral s trápivou my- 

 šlénkou, že zanechává rodinu svou — nouzi a bídě. 



Daguerre jsa nyní sám pátral neustále, jakby se obrazy na desce jodované 



*) Pravili Jsme Již, že Niepce výparli jodovýcli užíval, aby pák jodid střibfnatý ua povrchn deslsy 

 světlem zčernal a i-ýkres kontrastem barev živějším se stal. Lžíce na desce takové ležicj 

 ueponštěia světlo ke všem částkám desky ; jodid stříbrnatý zčernal ale jen tam, kam světlo 

 přišlo, čímž obraz lžíce na desce povstal 



