19 



vodĚ, obraz se lim polil a zahřál, nařež se po celé desce tenounká vrstva ryzího zlala 

 usadila. Tím se lesk desky ztralil a obraz lak upevnil, že všemu tření vzdoroval, což se 

 dá tím způsobem vysvéllill, že stříbro desky pod zlatem zhnědlo, rluf ale ještě větší 

 lesk přijala, což spůsobilo větší kontrast světla a stínu a dodalo obrazu živější výraz. 

 A poněvadž zlato silné na desce drží, nelze rtuf pod zlatem ležící s desky setříti ; 

 v tom záleží upevnění obrazu, tak že pevněji na desce drží, nežli výkres tužkový. 

 V poslední době se také zkoušelo, místo chloridu zlatnatého lučavky královské užívati ; 

 deska se tollž sirnatanem sodíkovým umyje a pak rozředěnou luíavkou královskou, smí- 

 šeninou z luěavky a kyseliny chloreíné, potírá; výsledek jest len samý, jako u chloridu 

 zlatnatého, jen že obrazy lakové obyčejně mdlé bývají. 



S ohledem na všecky tyto důležité opravy zhotovují se obrazy světlopisné v ny- 

 nější době následujícím spůsobem. Deska se velmi dobře očistí a dá na výpar jodový, 

 aby povstal na povrchu jejím jodid stříbrnalý ; na to se dá do výparů bromových aneb 

 jiné zrychlující látky, aby se stala citlivější; pak se vsadí do temnice, aby obraz na ní 

 povstal, a z této vytažena položí se nad výpar rtufový, aby obraz ustálený vystoupil; 

 na to se umyje sirnatanem sodíkovým k odstranění nerozložené soli na desce, a konečně 

 se obraz chloridem zlalnalým upevní. 



Rozmanité tyto práce již dokazují , že jest k úplné jistotě výsledku znamenité 

 zběhlosti potřebí, a že někdy i práce nejcvičenějšího umělce zmařena býti může; ale 

 . právě tato nejistota, to toužebné oči-kávání bylo n nmohých příčinou, že se světlopisem 

 zabývali a mnohé opravy vynalezli. Ano i to mnohým napadlo, zdali by předmět, jehož 

 obraz míti chceme, nemohl i jiným světlem než slunečním ozářen býti. A v skutku 

 se takové pokusy již podařily, jen že se při tom deska déle v temnici nechati musí. Pro 

 nás jest to ovšem jenom hříčka, ale v temném oparu Londýnském mohlo by toho býti 

 někdy potřebí. 



Všemi těmito znamenitými pokusy a opravami není vsak ještě všeliké pátrání 

 světlopisné ukončeno. Posaváde víme jen, že světlo kreslí, ale nemaluje, totiž nepodává 

 obraz předmětu v těch barvách, kterými se předmět sám skví. My ale žádáme, aby 

 se vůbec celá příroda na obrazech svěllopisnýeh v lak rozmanitých barvách jevi la, jako 

 ji oko naše v skutečnosti spatřuje, To jest poslední krok, jenž učiněn býti musí — 

 posaváde se to však ještě nikomu nepoštčstilo. Mnohý může sice namílnouti, že již viděl 

 barevné obrazy světlopisné; proč ne? Světlo na n'ch spůsobilo výkres a barva — se 

 mu rukou přidala ; to nejsou barvy světlem spůsobené, a obraz takový není ani světlo- 

 pisný výkres ani malba. Toto omalování svěllopisnýeh výkresu mělo jen to dobré, že 

 se tím na podobiznách mnohé vrásky ukrýti daly ; neb světlo neumí Uch olili. 



Hned po vynalezení světlopisu jednalo se v Pařížské akademii o to, zdaliž by se 

 nedaly působením světla i barevné obrazy zhotovili. Mnozí měli Ui věc za snadnou, 

 ale Arago uznával těžkosti takových pokusů. Neb k obyčejnému výkresu svěllopisnómu 

 stačí látka, jenž se na světle vůbec promění; má-ll ale na desce pouhou činností světla 

 obraz barevný místo výkresu povstati, lot by se musela deska takovou látkou potříti, 

 která se rozličnými paprsky světla rozličně proměfiuje, a sice lak, aby při své proměně 

 právě tu barvu obdržela, kterou měl paprsek světla na ni padlého. 



Ale ustavičným badáním se člověk předce něčeho dopídí. Roku 1848 podařilo 

 se francouzskému fysiku Becquerelovi , že obdržel obraz vidma slunečního na desce 



2* 



