34 



Jako člověk, tak i kůň nemá lak dobrého sluchu a zraku do dálky jako jiná zví- 

 rala, tich a chur jeho nejsou také zvláště jemné, tím bystřeji ale pozoruje předměty blízké, 

 tak že je všechny dokonale poznává a do své výborné paměti vštěpuje. V této otevřené 

 mysli spočívá právě podstata povahy jeho, v tom pak, že člověka od zvířat rozeznává 

 a k sobě příbuzného tuší, tedy od něho k dobrému a krásnému vésti se dá, leží vysoká 

 jeho přednost před ostatními zvíraly. 



Významná jest ta okolnost, že právě jenom taková zvířata k člověku přilnou, 

 kteráž již v divokém stavu společensky žijí. Kůň ve svém přirozeném stavu žije v čel- 

 ných stádech s patriarchálním zřízením. Nejsilnější hřebec jest vQdce stáda. Přesazcn 

 do společnosti lidské považuje kůň přirozeně člověka za svého vůdce a řídí se dle vůle 

 jeho. Toléž platí, ač v menší míře, o skotu, bravu, psu, slonu atd. Samotářská zvířata, 

 lev, tygr, kočka, zajíc, nepřivyknou nikdy člověku lak jako zvírala společenská. — 



Nejznamenitější výsledek pozorné mysli koně jest smysl místní, jímž se přede 

 všemi zvířaty vyznamenává. Cestu, kterou již jednou konal, zná mnohem lépe nežli 

 vůdce jeho, a proto se tvrdošíjně spěčuje na rozcestí, jíli nepravou cestou, pudí-li ho 

 vůdce na ni. V temné noci může vozka bezpečně na voze spálí, má-li jen koně, který 

 tu cestu již jednou konal. Okamžitě pozná kůň hostinec, ve kterém jednou byl uby- 

 tován, a neřád jej mine ; myslí snad, že jezdec se mýlí, že již hostinec nezná. Ještě 

 dokonaleji poznává kůň svého pána dle šalu, dle obličeje a hlasu i po dljuhém čase. 

 Viděl jsem jednou starého koně v selském voze zapraženého , který uzřev okolojdou- 

 cího člověka radostně řehtali počal. Když tento ke koni přistoupil, poznal s podivením 

 koně, na němž co voják jezdil. Jak významně dívá se kůň na nově přidruženého koně 

 nebo na nového kočího! Pohled ten jest něco docela jiného, nežli pohled vola, když 

 se dívá na nová vrata. Všechno nové a neobyčejné dojímá koně znamenitě, nový vůz, 

 nová slaj jsou mu důležité věci. 



Pozorností, pamělí a důvtipem naučí se kůň všem umělostem, jakým se někteří ptáci, 

 slon, osel a pes naučili mohou. Kůň odpovídá na otázky, rozlušfuje hádanky, přisvěd- 

 čuje nebo odporuje kýváním hlavy, udává hrabáním kolik jest hodin atd. Nejvýtečněji 

 jeví ale své vlohy v umělecké jízdárně. Ne mistr jízdecký , nýbrž kňň to jest, jemuž 

 se zde obdivovali musíme ; a věru můžeme se spíše ptáti, čemu se kůň nenaučí, nežli 

 čemu se naučí. 



Kdo ale koně něčemu lidskému naučiti chce, musí s ním také lidsky nakládati ; ne 

 bitím, hrozbou, hladem, nýbrž dobrými slovy, jako když rozumný člověk rozumnému 

 něco vykládá, dá se kůň poučili. Dobrým nakládáním vyinůže se na něm všechno, kůň 

 jest zrovna jako dítě, v dobrém i zlém. 



Mimo smysl místní má kůň i smysl časový, totiž rozeznává odměry času. Dle 

 toho naučí se kůň dle taktu chodili, běhati, ba tancovati; kůň ví dobře, kdy jest ráno, 

 poledne a večer, též pro hudbu není bez citu. Jako vojín miluje on hlas válečné trouby 

 a bujaře tepe půdu, slyší-li znamení k bitvě nebo běhu. Při cvičení vojenských jezdců 

 snadno poznáme, jak všem znamením trompetou daným rozumí, a ne jeden jezdec při- 

 šel do směšných rozpaků, když vojenský kůň jeho, zaslyšev povědomý hlas trouby, 

 cvalem do řady husarů se přidružil. 



A však, jakkoliv kůň beze strachu u prostřed válečného hřmění nepohnutě stojí 

 jako hrdina, jest s druhé sírany nejbázlivější zvíře, zrovna jako člověk, který v sobě 

 též obě protivy, hrdinnost a bázeň, spojuje. Neobyčejný zvuk, neobyčejná věc, zavěšené 



