40 



Pravili jsme ale již nahoře, že se slalo dotknutí, aneb lépe blížení se předmětů 

 v prostorů temném. Ano Moser obdržel pěkné obrazy i v temné noci , kdežto před- 

 měty k vyobrazení přiblížené k lomu ještě v temné nádobě ukryty byly, aby pražádné 

 cizí světlo přístupu nemělo. Odkud se tedy vzalo to světlo, jehož paprsky od jednoho 

 předmětu na druhý padaly ? Nechtěl-ii Moser výjev tento nějakou z brusu novou 

 silou vysvětlovati, musil nevyhnutelně říci, že všecka tělesa v přírodě své 

 vlastní světlo mají; neb pokusy tyto staly se s hmotami velmi rozmanitými, jako 

 jsou mosaz, železo, sklo, roh, papír, sádra, slída — ano i černý aksamit a saze po- 

 skytly pěkný výkres. Oko naše však neznamená, že by látky tyto nadřečené — které 

 předce své vlastní světlo míti mají — samy o sobě svítily; a předcc se nedá při po- 

 kusech nadzmínfných záření jejich upříti; proto nazval Moser světlo tolo světlem 

 neviditelným, a vykládal bytnost jeho následujícím spůsobem. 



Každé těleso má své' vlastní světlo, ale paprsky od něho vycházející jsou velmi 

 rozmanité, lak sice, že není žádné látky, na které by veškeré tylo rozmanité paprsky 

 působiti mohly. Hledí-li tedy oko naše na nějaký předmět, tedy nemohou veškeré 

 paprsky od předmětu vycházející na sífnici oka píisobiti, nýbrž jen některé. Které 

 látky tu vlastnost mají, jako sífnicc oka našeho, na ty působí právě ty samé pa- 

 prsky ; kdyby se ale při pohledu na nějaký předmět sítnice oka náhle proměnila, tu by 

 najednou jiné paprsky tohoto předmětu na ni působiti počaly , a my bychom předmět 

 jinak viděli. Jsou látky, na které k. p. ty samé paprsky světla slunečního působiti 

 mohou, jako na sífnici oka našeho ; jsou ale i látky jiné, na které tyto paprsky pů- 

 sobiti nemohou. A je-li sífnice mnohých nižších zvířat jinak uspořádána, nežli u člo- 

 věka, tedy nemohou lato zvířata předměty lak viděti jako my , ano mnohá nebudou 

 moci ani barvy předmětů rozeznávali, a jednoduché uspořádání sífnice jejich poskytuje 

 jim jen rozdíl světla a tmy, dne a noci, poněvadž z paprsků vycházejících jen některé 

 na jednoduchou sífnici jejich působiti mohou. Naproti tomu mohou však v každém 

 světle býti takové paprsky, které mohou působiti na mnohé látky citlivé, nikoliv ale 

 na sífnici našeho oka; a vycházejí-li od některého předmětu jen takové pa- 

 prsky, tu předmět tento pro oko naše nesvítí a přestává býti viditelným. Světlo jeho 

 jest pak pro oko naše světlem neviditelným, může však nicméně působiti na 

 jiné látky. A takovéto světlo neviditelné jest při pokusech Mosrových příčinou, že se 

 blízké předměty v takovém prostoru obapolně na sobě vyobrazují, kde oko naše pra- 

 žádného světla neznamená. Kdyby zvíře nějaké mělo sífnici jinak uspořádanou nežli 

 člověk, a sice tak, že by na ni takové paprsky působiti mohly, které na sífnici lidskou 

 nikterak působiti nemohou: tu by mohlo zvíře to viděti i v nejtemnější noci, kdežto 

 oko naše praničehož nerozeznává. 



Toto světlo neviditelné podobá se docela k světlu obyčejnému, a kde působilo, 

 tam se výpar právě tak v kapky sráží, jako na deskách světlem obyčejným proměně- 

 ných. Ač světlo loto neviditelné okem naším spatřeno býti nemůže, předce lze doká- 

 zati, že je složeno z rozličných barev, jako světlo obyčejná — totiž jednotlivé paprsky 

 jeho mohou na tu samu látku rozličně působiti. 



Když byl Moser se svými náhledy o světle neviditelném vystoupil, tu se leprv 

 okázalo, že to není nic nového, nýbrž prastará věc. Tak pozoroval již Humboldt 

 mnohem dříve, že se jakási rytina, která byla čtrnáct let za sklem, na tomto skle zře- 

 telně vyobrazila. Kterak se to ale mohlo státi, kdežto se sklo k ustálení obrazu do žá- 



