41 



diitílio výparu nepoložilo ? Velmi duLře ; neb pi-i koiilialelem působení se pára ze 

 vzduchu na proměněných místech skla srážela, čímž povstala bělavá pokrývka, a tak se 

 stal obraz patrným. Bylo však jcšlě mnoho jiných příkladíJ známo, které se působením 

 neviditelného světla snadno vysvětlily. Roku 1797 pozorovalo jakési děvče ve vesnici 

 Absamu v Tyrolsku, že povstal na okně jednoho domu obraz matky boží, jenž se velmi 

 podobal k černé rytině. Po celé krajině roznesla se pověst o tom, a se všech stran 

 se hrnul lid, aby tento zázrak (zač se to vůbec pokládalo) vlastníma očima spatřil. 

 Všude se prodávaly výkresy tohoto obrazu. Bylo to právě v tu dobu, kde panoval 

 v Tyrolsku strašný mor, a k tomu nepřátelské vojsko svou návštěvou hrozilo. Lid viděl 

 ledy v obrazu tomto zázračnou pomoc nebes, a obraz přenesen byl do farního kostela ; 

 vše doufalo v Absamskou matku boží. Při vyšetřování léto věci okázalo se však, že 

 byla tato skleněná deska někdy dříve ve spojení s podobným obrazem, a ten že se na 

 desce známým již spůsobcm ustálil. Zmizev pak po nějaký čas stal se náhle zase pa- 

 Irným. Ale lid nrchlěl výkladu tomuto vím dáti, a zůstal při své myšlénce; obzvlášté 

 proto, poněvadž v tu dobu pojednou mor zmizel a nepřítel zem opustil ; každý věřil 

 v zázračnou pomoc nebes. 



Dalšími pokusy v oboru tomto dokázal Moser, že lze mnohé látky sražením 

 se výparu t kapky právě tak proměniti, jakoby se to bylo obyčejným světlem stalo. 

 Jestli se tedy na nějaké desce jednou pára z vody, z líhu neb ze rtuti v jistém objemu 

 usadila, a dá-li se deska tato osušená pak opět do nějakého výparu , usadí se výpar 

 tento právě lam, kde se deska při prvním sražení výparu proměnila , čímž obraz na 

 desce vystoupí ; právě tak, jakoby bylo na desku místo prvního výparu světlo oučinko- 

 valo. Ano i jiné oučinky světla mohl Moscr sražením výparu docíliti; tak se .mu k. p. 

 poštěstilo, že sražením výparu rtufového soli slříbrové právě tak zčernaly jako světlem. 

 A poněvadž lze ledy sražením výparu právě takovou proměnu spůsobiti jako světlem, 

 domníval se Moser. že jest ve výparu takovém zvláštní světlo obsaženo , které se při 

 sražení výparu volným stane a desku promění ; proto nazval také Moser světlo toto 

 světlem utajeným, o kterémžto výrazu siřeji promluvíme. 



Vezmeme-li dvě stejné nádoby, a dáme do jedné libru vody mající teplotu O", 

 a do druhé libru ledu té samé teploty , a poslavíme-li obě na kamna, tu zpozorujeme 

 znamenitý výjev. Nádoba s vodou bude míli 60 stupňů tepla , kdežto se v nádobě 

 druhé led právě rozhřál — a voda z ledu povstalá má teplotu O". Obě nádoby měly 

 na počátku stejnou teplotu — voda byla tak studená jako led — , obě byly stejně dlouho 

 na kamnech, a předce má voda v první nádobě 60°, a v druhé jen O". Kam se podělo 

 teplo, které druhá nádoba od kamen obdržela ? Teplo to sloužilo pouze k tomu, aby se 

 led rozhřál, nikoliv ale, aby se voda z něho stala teplejší; teprv když celý led se 

 riizhřál, mohlo by ostatní teplo vodu ohřívati. Tedy lze říci, že jest ve vodě tekuté led 

 s teplem sloučen ; toto teplo však, které k rozhřáni ledu sloužilo, nikde se nejeví — 

 ono jest ve vodě takřka skryto, a slově proto teplem latentním čih utajeným. Má-li 

 se z vody pára státi, jest k tomu opět tepla potřebí, tak sice, že jest v páře opěl 

 voda s teplem sloučena; i toto teplo jest takové teplo latentní. 



A právě k tomu se podobá světlo latentní; Moser se lotiž domnívá, přechází-li 

 k. p. voda v páru, že jest nejen tepla, nýbrž i zvláštního světla k tomu potřebí; 



