57 



k doiiHiĎncc, že slunce se poliybiije, nýhi-ž pozorovány jsou lOzliO-iiě poliyby livezd, 

 kturii nedají jo jinak vysvěllili, nežli že jsou pouze zdánlivé a spůsobcny pohybováním 

 se naši sluneční soustavy. 



Předslavino sobě totiž, jakoby sluneční soustava stejné se pohybovala k jisld kra- 

 jině nebeské, a hned musí se objeviti úkazy, jaké při proměňování místa na zemi každý 

 pHIcžitost měl pozorovati. Předměty, ku kterým se blížíme, rostou u velikosti a rozstupuji 

 se od sebe; za námi, zdá se, že všecko se stahuje, a na levo a na právo vše do zadu 

 ustupuje. Co nevyhnutelná podmínka při těchto úkazech předpokládá se, že předměty samy 

 o sobě nepohyblivé jsou. Kdyby tedy bylo takového místa, kde bychom znamenali, že 

 hvězdy nezdají se pohybovati, hvězdy však na právo a na levo ležící do zadu od onoho 

 bodu by ustupovaly : s dobrým důvodem bychom z toho souditi mohli, že se k onomu 

 místu blížíme. Tuto úvahu ponejprv učinil H e r s ch e 1. Nalezl totiž na nebi jedno místo 

 ve shvězdění Herkulesa, které mělo tu vlastnost, že větší část vůkolních hvězd neměla 

 žádného patrného vlastního pohybu, hvězdy pak na právo a na levo ležící zdánlivě se 

 na právo a na levo pohybovaly. Z toho uzavíral, že celá sluneční soustava k onomu 

 bodu se táhne, při čemž za to pokládal, že stálice nejsou podrobeny žádnému pohybu. 



Nyní však není více žádné pochybnosti , že toto^ pokládání jest nedůvodné. 

 Nicméně však dá se ukázati, když mnoho hvězd najednou se vezme, že působení vlast- 

 rnch jejich pohybů v konečném výsledku zmizí. Dráhy stálic leží v rozličných rovinách 

 a pohybování jejich v jistém okamžení děje se v rozličných směrech. Spojíme-li tedy 

 větší počet hvězd v jediné skupení, tedy různé tyto pohyby jeden druhým se zruší 

 a skupení bude se moci považovati za nepohyblivé. Porovnáme-li pro větší jistotu více 

 takových skupení, pak můžeme směle jednotlivé pohyby "za zrušené považovati. Ta- 

 kovýmto spůsobem dokázali Argelander a po něm Struve, že slunce pohybuje se 

 ke shvězdění Herkulesa, a to s takovou rychlostí, že nejbližší hvězdy na právo a v levo 

 ročně o '/j sekundy ustupují. Povážíme-li, že dle nejnovějších výskumů nejbližší hvězdy 

 na 20 bilionů mil od nás jsou vzdáleny, tedy jeví se roční pohyb sluneční soustavy 

 v prostoru na 33 milionů mil. 



By( i pozdější pozorování u velikosti pohybu toho nějakou změnu učinila, předce 

 sám pohyb sluneční soustavy naší k shvězdění Herkulesa náleží k úplně dokázaným vý- 

 sledkům hvězdářství, i má spolu nejvyšší zajímavost pro obyvatele země. Až totiž po 

 tisíciletích země se sluncem znamenitěji rozdílné stanoviště v prostoru světovém zaujme, 

 otevrou se nové náhledy v podivnou stavbu všehomíra, a nastoupí nové poměry lidského 

 bytováni, přede vším co do tepla a světla. Ba již nyní snažili se někteří vyložiti jisté 

 poměry tepla s tohoto hlediště. 



K snadnému vyhledání na nebi onoho místa, ku kterému sluneční naše soustava 

 stále pokračuje, sloužiž následující podotknutí. Nejjasnější hvězda ve shvězdění lyry, 

 Vega nazvaná, tvoří s oběma nejbližšíma hvězdama Herkulesa, mezi nimiž bod onen leží, 

 trojhran skoro rovnostranný. Táhneme-li 'totiž od Yegy rovnou čáru na západ, přijdeme 

 nejdříve ke staípení tří jasných hvězd. Nejjasnější z nich nazývá se n Herkulesa. Na 

 této základnici vystavme k jihu rovnostranný trojhran, a třetí bod padne do ;* Her- 

 kulesa. Mezi » a /t Herkulesa leží ono místo , ku kterému pohyb soustavy slu- 

 neční směřuje. 



Předeslavše tyto všeobecné úvahy přikročíme nyní k popisů jednotlivých částí 

 naši soustavy sluneční, 



