58 



3. 

 Slunce. 



Na pouti své skrze soustava sluneSní zastavíme se nejprve u slunce, od něhož 

 všecka ostatní tělesa soustavy naší berou svCtlo a teplo, a kolem něhož obíhají planety 

 se svými měsíci a komety. Toto panství nad ostatními tělesy naší soustavy, kde jediný 

 toliko zákon, totiž velikost a vyplývající z ní přitažlivost, platnost má, zakládá se na 

 vlastní síle slunce, na její hmotnosti, která asi 720krát větší jest, nežli hmotnost všech 

 ostatních těles naší soustavy dohromady. Prostřední vzdálenost jeho od země obnáší 

 20,682.440 zeměpisnich mil. Největší, v nynřjším století na 2. července každého roku připa- 

 dající vzdálenost obnáší 21,030.055 mil, nejmenší, na 1. ledna připadající, 20,334,825 mil. 



V poloměrech zemských vyjádřena jest prostřední vzdálenost 24043, v polomě- 

 nech slunečních 214. Světlo urazí tuto cestu v 8 minutách 18 sekundách; zvuk na- 

 proti tomu, ač mohl-li by tak daleko dojíti, potřeboval by k tomu 15 let; parovůz při 

 největší rychlosti 7 mil za hodinu plných 350 let. Tato veliká vzdálenost jest příčinou, 

 že se nám ukazuje slunce toliko v úldu 30 minut, kdežto předce pravý průměr její 

 obnáší 192,628 mil čili 112 průměrů zemských. 



Tiže působí na slunci mnohem silněji nežli u nás. Co u nás 1 libra jest, činí 

 lam 28 liber 11 lotfi. Z toho jde, že tělesná síla i nejsilnějšího člověka sotva by sta- 

 čila na slunci k jeho vlastnímu pohybu , kterážto okolnost patrně ukazuje na úplnou 

 rozdílnost fysické ústrojnosti slunce a země. 



Průměr svůj slunce nemění, ačkoliv neustále vysílá světlo a teplo, a to v ta- 

 kovém množství, které dle pojmů pozemských právě nesmírným nazvati se může. Kdy- 

 bychom světlo a teplo považovali jakožto výtok slunce, a poměry tyto uvažovali dle 

 loho, co na zemi shledáváme, musel by nyní, po uplynulých tisíciletích, co svět náš 

 Irvá, dvojí oučinek se jevili. .lediiak musel_by se výtok někde hromaditi, jednak mu- 

 selo by slunce neuslále ztráceli. O nahromaďování však dosavadní pozorování ani stopy 

 neukázalo, ani co do tepla, při němž by se předce hromadění snadno dalo mysliti ; stojif 

 na jistotě, že z celého toho znamenitého množství tepla, které země od slunce dostává, 

 konečně ničeho nezbývá. S druhé pak strany rovněž utvrzeno jest, že slunce ani ve- 

 likosti ani přitažlivosti netratí, nýbrž že obojí neustále se v stejné míře udržuje. Při- 

 stoupíme-li však k domnění nyní téměř všeobecně přijatému, že světlo šíří se vlně- 

 ním, zůstává předce ještě jedna obtiž nevysvětlena. Spůsobení vln požaduje totiž silu, 

 silu pak, která by takové oučinky vyváděla beze všeho spotřebování materiálu, nikde 

 jinde nenalézáme. 



Slunce skládá se vlastně z dvou podstatně od sebe rozdílných částí, z pevného 

 jádra, o němž nelze nám nabyti žádné bližší vědomosti, a ze svítícího obalu, jenž jádro 

 volně obtáčí asi tak, jako vzduch obtáčí naši zemi. čím větší pokládáme obal, tím 

 menší nám vypadne jádro; čím menši pak jest jádro, tim větši musí býti hutnost jeho' 

 Hutnost celého slunce pokládá se vůbec za 1 '/,lirát těžší nežli jest voda, tedy asi jako 

 dubové dřiví nebo hnědouhlí. Svítící obal netvoří žádného stejného pokrovu, nýbrž skládá 

 se z jednotlivých kusů, jako naše oblaky. Tyto kusy nesouvisí spolu těsně, nýbrž v každý 

 čas a na celém povrchu slunečním spatřujeme malé spáry a mezery. Někdy rozstupují 

 se tyto kusy dále od sebe, z čehož povstávají tak zvané skvrny sluneční; jindy 

 hromadí se na sebe, z čehož povstávají světlejší místa, nazvané slunečními p o- 

 ch o d n ě m i. Vše, co posu J znamenáno jak o skvrnách tak o pochodních slunečních 



