59 



nejsnadněji dá se tím vysvětliti , když přijmeme dvě vrstvy lakových svítících oblaků, 

 z nichž zevnitřní, kterou obyčejně vidíme, má lesk mnohem silnější nežli vnitřní, kte- 

 rážto poslední méně světla vydává. Jádro není samosvitné, i jeví se u srovnání k ze- 

 vnitřní lesklé vrstvě jakožto úplně temné. Jádro leží asi 400 mil hlouběji nežli zevnitřní 

 lesklá vrstva. 



Rozstoupí-lí se zevnitřní vrstva, ledy spatříme mdlou skvrnu. Obyčejně však 

 protrhají se obě vrstvy zároveň, zevnitřní dále nežli vnitřní, a pak vidíme až na jádro, 

 které se celé temné objeví. Obr. 3. ukazují nám lakové 

 sluneční skvrny, naskrze podobné k otvoríim, jaké se 

 někdy .spatřují u nás na hustém pokrovu oblakovém. 

 Měnit ony jak místo lak i podobu, z čehož zavírati 

 se dá, že na povrchu slunečním nalézají se síly a pod- 

 mínky , náhodné sice co do původu svého, a však mocné ^ <3> * 

 ve svých oučincích. 



Menší i větši skvrny ukazuji se sice často také jednotlivě, obyčejněji však jeví 

 se v tlupách , ve kterých někdy lze napočísti na sta skvrn. Často obklopuje společný 

 mdlý okolek celou tlupu menších skvrn. 



Barva skvrn jeví se nám, jak jsme už nahoře pověděli, úplně černá, což však jen 

 odtud pochází, že nemůže ku porovnání přibrán býti žádný skutečně černý předmět. Přechází-li 

 však naproti tomu před sluncem některá z dolejších planet, n. p. Merkur nebo Venuše, 

 ukazujíc nám svou skutečně černou, světla prázdnou noční stranu, naopak se přesvěd- 

 číme. V porovnání s planetou objeví se pak i nejtemnější skvrny toliko co šedivé. 



Největší skvrny mají v rozměru na 12000 mil. Některé z nich viditelný jsou 

 i prostému oku, je-li bystré, při východu a západu, kdežto bez obtíže možná se dívati 

 do slunce. Větší tlupy táhnou se někdy přes celou čtvrtinu, ba i třetinu průměru slu- 

 nečního, majíce takto 50 i 60 tisíc mil v rozsáhlosti. 



Skvrny podrobeny jsou bez rozdílu nejrozmanitějším proměnám, a doposavad ne- 

 shledáno nic pravidelného v jejich se objevování a mizení, přibývání a ubývání, dělení 

 a spojování se, aniž v proměnách jejich podoby. Obyčejně tvoří se větší skvrny po- 

 znenáhla v několika dnech rozšířením anebo v jedno splynutím vícera menších, a po- 

 dobným spůsobem také mizí. Časlo vystupuje na kraji veliká skvrna, o níž dříve ani 

 stopy nebylo, a rovněž tak mizí na druhém kraji, neukážíc se více po uplynutí polo- 

 vičního času otočního. A třeba i skvrny ve více dobách otoCních se ukazovali, bývají 

 obyčejně tak silně proměněny, že nelze nabyti úplné jistoty o jejich totožnosti. 



Někdy jeví se slunce prosté všech skvrn, ano byly celé roky, v nichž pilní po- 

 zorovatelé nepostřehli žádné sluneční skvrny. Při tom všem zdá se, že v ubývání 

 a přibývání tlup, a v přiměřeném lomu ubývání a přibývání dnů skvrn prázdných jeví 

 se jakási pravidelná občasnost asi deseti let. 



S mnohých stran projeveno jest domnění, že snad skvrny tyto, které brzy do- 

 cela zmizí, brzy v znamenitém počtu a velikosti se objevují, mají jakéhosi působení na 

 povětrnost naší země. Ješto slunce patrně jest zdrojem světla i tepla, uzavíráno z toho, 

 že zmenšení svítící plochy, spůsobené černými skvrnami, musí také za následek míti 

 ubyli světla a tepla. Při takových však vyšetřováních nesmí se zapomenouti , že 

 když vzdálené nějaké nebeské těleso změní chod povětrnosti, oučinek toho nejeví se 

 toliko v jednom neb druhém mě;tě, nýbrž vůbec na celém povrchu zemském. Dle 



