70 



Zatíivi však bylo právě 13. slololí ona doba, v níž chemie ze cíímur alchymi- 

 slického snářství skvěle se začala probírati. S nebezpeíenstvím, aby od Iřeštěnců oné 

 doby nebyli vyhlášeni za čaroděje anebo dokonce hrdla odsouzeni, hrabali se Alb ert 

 z Bollstiidtu, dominikán a později arcibiskup Řezenský, žák jeho Tomáš Aquin- 

 s k ý, rovněž dominikán, v popelišli alchymie, důmyslem a zkušeností vedeni odlučo- 

 vali užitečné od škodlivého, a začali nejprv, po nich pak nástupcové jejich Raimand 

 L u 1 1, Angličan Roger Bačo, BarccUonský professor Arnold Bachuone, pak 

 Erfurtský benediktin Basilius Valentinus a jiní učení, zachovávali pravidlo, jež 

 BacoVerulamský vyjádřil následujícími krásnými slovy: „Člověk," praví, „jest 

 toliko tlumočníkem přírody a sluhou jejím; on žádným jiným spůsobem nemůže od- 

 kryti pravdu, leč návodem a neustálým, všeho předsudku prázdným pozorováním přírody 

 a nápodobněním jejích výkonů. Napřed sluší sbírati skutečnosti, ne pak obírati se 

 domysly." 



Pod těmito skoumateli, kteří sice též nebyli docela prosti alchymických zpozdilosti 

 a bludů, počala ledy již tehdáž chemie, o skutky se podpírajíc, skoumati vnitřní jakost 

 přírody, směr to před tím jenom temně tušený, nyní pak pilně, ač bez vědecké dfl- 

 kla''nosti sledovaný. Jasno, které v století tomto chemii svítalo, opět se časem za- 

 chmuřilo v následujících stoletích, jmenovitě v 16. a 17., kterážto zrodila množství ma- 

 miřů, dobrodruhů a podvodníků, jenž málem byli by krásnou tuto vědu o skvělé jraeno 

 její připravili. Ruka boží však bděla nad ní zachráníc ji od zkázy, nebot řízením pro- 

 zřetelnosti povstali v truchlivých těchto dobách jednotliví mužové, jako světu známý 

 Theophrastus Paracelsus Bombastus ab Hohenheim, Libavius, 

 Glauber, Beguin, Mynsicht a zakladatel nerostopisu Jiří Agricola, kteří 

 co jasné hvězdy na obzoru chmurami obestřeném svítili a chemii skvělou pověst její 

 co užitečné vědy zachovali. Po nich vyskytl se Van Helmont, mající důkladnější 

 známosti v chemii nežli všickni jeho předchůdcové, jemuž děkovati máme za důležitý 

 objev, že kromě vzduchu povětrného jest ještě více jiných plynů. On první popsal 

 plyn uhličitý a ještě jiný hořlavý plyn. 



Tak přiblížil se konec 17. století, v kteroužto dobu objevil se J á ch i m B e- 

 cher, který ze zkušeností a spisů svých předchůdců snažil se chemii vědecky vzdě- 

 lati a jistou chemickou soustavu založiti, uznav pilnou toho potřebu, aby všecky zku- 

 šenosti v chemii učiněné a všecky z toho povstalé domněnky uvedeny byly v jakýsi 

 pořádek k jistějšímu podržení každé jednotlivosti. Jednalo se tu hlavně o jistý základ, 

 t. j. nějakou theorii, jejíž pomocí by možná bylo vniknouti do vnitř úkazů 

 a všecko živu a zřetelně sobě představiti. Uvážíme-li, že jakékoh vědění jen tenkráte 

 utvoří se T tak nazvanou vědu, když se založí o theorii všecko vykládající : tedy mu- 

 síme přiřknouti Bechrovi zásluhu, že on první staral se o vědecký základ chemie. Spi- 

 sem svým, nazvaným „Physica subterranea" sblížil k sobě fysiku a chemii, obrácením pak 

 chemie na mineralogii velice i této poslední prospěl. Nemělo se mu však dostati 

 toho potěšení, aby soustavu svou dostavěl, teprv nesmrtelnému jeho žáku, hlubokoray- 

 slnému přírodozpytci a šfastnému lékaři 18. století, Jiřímu Arnoštovi Stahlovi, 

 mělo se podařiti ukončení soustavy od Bechra započaté. S bystrozrakostí znatelu 

 soudil Stáhl, že v přírodě panuje toliko jedna veliká protiva, a že hořlavost rozličných 

 látek na stejném „základě spočívá." Základ tento nazval hořivem, phlogistonem 

 a na tom vystavěl svou phlogistickou soustavu. Aby totiž shoření těl vysvětlil, 



I 



