71 



pokládal za lu, že ve vSech hořlavých hmotách nalézá se zvláíítní hořivo, phiogiston, 

 které při spalováni se tčl prchá. Dále rozumoval, že uprchnutím phlogistonu při spalo- 

 vání (lak zvanou dephiogistisací) hmoty co do vlastností svých podstatně se zraěiiují 

 nehořlavými se stávajíce ; jak mile však by se jim přidalo phlogistonu, že zase hořla- 

 vosti nabudou. 



Tato theoric tvořila základ soustavy, která přes půl století až do Lavoisiera se 

 udržela, čítajíc mezi vyznavaři svými slavná jména Roberta Boyle, Kunkla von 

 Lowenstern, professora Vitemberskélio, Geoffroy-a, professora v Paříži, Boer- 

 have-a, professora v Lugduně batavském, Richarda Kirwana, anglického chemika, 

 Ondřeje Šimona Marggrafa, dvorského lékárníka v Berlíně, Tosterna Berg- 

 manna, professora Upsalského, a Karla Viléma Scheele, lékárníka v Kopinku. 



Najednou znamenal Bayer, že dle theorie Stahlovy nelze vysvětliti spálení čili 

 ztrupelení rtuti, poněvadž při pochodu tom neukazuje se žádná ztráta, nýbrž spíše pří- 

 byvek hmoty na váliu. Toho uchytil se Lavoisier a mnohými pilnými a zewub- 

 nými zkouškami ukázal, že přibývání na váhu hořlavých těl při jejich spalování zá- 

 visí od hmoty tížné, pocházející ze vzduchu při tom stráveného, a že tato vážitelná 

 limota zcela se srovnává s oním plynem, jejž Pristley 1. srpna 1774 nejprv poznal 

 a životním plynem, oxygenem, nazval. S tímto nálezem vystoupil Lavoisier co od- 

 píirce theorie phlogistické, dlouho však nemohl zvítěziti nad dávnou zvyklostí a hlu- 

 l)Oce vkořeněným domněním o phlogistonu. Nastaly hádky a pře , i trvalo to valný 

 tas, nežli většina současníků velikého tohoto chemika o tom se přesvědčila, že oxygen 

 ťili jinak kyslík jest základem jak hořlavosti hmot, tak i pochodu vegetačního 

 a dýchání živočichů. 



Konečně předce ustoupiti musela phlogistická soustava Stahlova patrnému přesvěd- 

 čení, a phiogiston, napsané na ceduli, slavně spáleno jest v četném shromáždění fran- 

 couzských učenců a chemiků od manželky Lavoisierovy. Od té doby uznána jest nová, 

 od Lavoisiera založená soustava, z čehož povstala antiphiogistická chemie. Brzo však 

 i v této theorii, která světlo a teplo za rozdílné hmoty považovala, ukázala se nápadná 

 mezera, když ani přirozenost ani zdroje světla nelze bylo dostatečně udati. Aby me- 

 zeru tu vyplnil, podnikl Lavoisier nejtěžší práce, jež konal s podivuhodnou ostrovtipno- 

 stí a důkladností; bohužel však nebylo mu popřáno dokonati započaté dílo, an ve květu 

 svého věku padl za obět zuřivosti francouzské války občanské. „Kdyby byl měl k ruce 

 ony prostředky," praví o něm lítostně Berzelius, „jaké nyní po tak četných zkušeno- 

 stech a ustrnutí hodných objevech na snadě máme, jak bohaté žně mohla očekávati 

 věda od prací tohoto duchaplného muže, který nejdříve pozoroval, co většina současníků 

 jeho teprv po dlouhém sporu uznala!" 



Této mezery, kterou vyplniti nemohl ani Grenův výklad, že to, ,co hmoty hoř- 

 lavými činí, jest spojené s nimi světlo, které však při okysličení uprchne a s teplem, 

 od pohlceného kyslíkového plynu osvobozeným, se spojí," použili někteří chemikové 

 němečtí, kteří posud nemohli se rozloučiti s phlogistickou theorii, ke spojení obou, 

 phiogistické i antiphlogistické. Jmenovitě byl to důmyslný Berlínský chemik Richter, 

 který tím, že phlogistonu naproti postavil teplo jakožto antiphlogisticon, první začátek 

 učinil k úplnému vyrovnání a k založení chemie dualistické. 



Dříve však, nežli položil Richter vlastní základ k dualistické chemii, obral sobě 

 za úkol, vyskoumati, zdali mathematika, kterou lze obrátiti na vše, cokoliv čistý názor 



