72 



připouští, dá se vztahovali také na chemii, nebof i on , jako jiní filosofové před ním, 

 nalezl psáno v knize moudrosti kap. 11. v. 22.: „Bůh spořádal vše dle míry, pOčtu 

 a váhy." Opíraje se na tento výrok a na předešlé práce GeoíTroyovy, Wenzelovy, 

 Bergmannovy a Kirwanovy, kteří již dříve ku praktickému svému skoumání o pomCru 

 veličin při chemickém slučování a rozluCování počty na pomoc brali, rozluštil Richter 

 úlohu sobě vytknutou ve své „Stochiometrie oder Messkunst der Elemente* tím spů- 

 sobem, že všemožně dokázal, kterak skutečně možná jest, výsledky chemického sloučeni 

 neb rozloučení jinorodých hmot také bez zkoušky z udaných návěstí vyvoditi a malhe- 

 matickým počtem dokázati. Slovem , Elemente* rozuměl Richter součástky každou slou- 

 čeninu skládající, nechtěje tím nijak vyjadřovati jejich jednoduchost. 



Brzo na to pojal francouzský chemik Claude Louis Bertholet tu samu 

 věc, kterou se obíral Richter, s jiné strany, i vyvedl theorii příbuznosti, ktcra 

 brzo všude v Němcích průchod nalezla. Zakládal theorii svou na výrok, že „všecky 

 hmoty jsou k sobě příbuzné, t. že v nich leží snaha, spojovati se se všemi hmotami, 

 a že tam, kde takové spojení se nestane, cizí síly tomu na překážku jsou; že každá 

 hmota má své maximum a minimum, přes které nemůže se spojiti , v jejichžto však 

 mezech možné jest spojení při všelikých poměrech.* Učení toho nepředvídaně pře- 

 kvapilo spekulativní filosofii jistých německých škol, obzvláště když k jeho vysvětlení — 

 proti domnění mnohých přírodozpytců o nekonečné dělitelnosti hmoty — přijímalo se 

 i dokazovalo, že těla složena jsou z nejmenších částek (atomů), které, aby vždy byly 

 stejné velikosti a váhy, musejí býti mechanicky nedělitelné, a které pak takovým 

 spůsobem se slučují, že atgm jednoho těla spojuje se s 1, 2, 3 a t. d. atomy 

 těla druhého. 



Na základě této theorie rychle v té době pokračovala zvláště analysis chemická' 

 pěstovaná s důkladností a obezřelostí Lavoisierovou , vedouc k četným objevům ve 

 všech částech chemie. Ona hluboký náhled otevřela v činnost veliké přírody, a po- 

 něvadž pohybovala se ve všech říších přírody, počala se nyní též na rostlinní a živo- 

 čišní chemii větší pozornost obraceti. Mnohé z těchto objevů ukázaly se však také 

 co velmi užitečné uměním a řemeslům, a když jich s prospěchem používáno, nabý- 

 valo studium chemie takové zajímavosti , že počet péstovatelů jejích znamenitě rostl. 

 Chemie přestala býti pouze učeným věděním, ona pevným krokem vstoupila co učitel 

 do dílen umělců a průmyslníků i do světnic přírodozpytců, ona co bezpečný rádce pro- 

 vázela lékaře k lůžku nemocného, hospodáře na vzdělanou jeho roli, a tím spůsobem 

 každému prospěti se snažíc, stala se všem nevyhnutelně potřebnou a spoluzakladatel- 

 kyní budoucího blahobytu a domácího štěstí. 



Zatím však nepřestáno ani na této theorii. Vedle ni a beze vší její ujmy začalo 

 v našem století následovati jiný směr u vyvinováni vědy naší, a vykládati skutky spů- 

 sobem takovým, který se lépe s nimi shodoval, nežli jakýkoliv jiný výklad. Byl to ná- 

 sledek hlubšího skoumání o světle, teple, električnosti a magnelisrnu, objevení elektrické 

 protivy, Symerova učení o dvou různorodých součástkách elektrické hmoty, toliž 

 positivní a negativní električnosti, a konečně všech oněch fysicko-chemických zkoušek, 

 které v době té, jejímž středem byl Alexander Volta, vyváděny byly od nejzkuše- 

 nějších a nejdůmyslnějších chemiků. 



Volta sestavil svůj elektrický sloup, na jehož obou pólech, positivním a nega- 

 tivním, rozložil vodu v kyslík a vodík; Humboldt nalezl, že kus stříbra pouhým 



