74 



spolu s přítelem svým, proslaveným Pařížským professorem Gay-L ussacém, téměř 

 zakladatelem chemie rostlinní a živočišní. Organická chemie, pěstována od těchto dvou 

 učenců a jejich žákii, vyhnala pupeny, listí a ratolesti ; ku květu však ji přivésti 

 umři sotva někdo jiný lépe nežli veliký Liebig-. Nejprve v Paříži, později ve 

 veliké své dílně v Gicssenu, pracoval Liebig se svými četnými žáky neúnavně v or- 

 ganické chemii, tak že věda tato prospívala a nyní co silný strom v plném květu stojí, 

 od něhož lze se nadíti nejkrásnějšího ovoce. Aby pak ještě lépe prospívali, ještě 

 zdárněji vyvinovati se mohla, následoval Liebig čestného povolání do Mnichova, kdežto 

 pod ochranou ki'álovskou ještě více doufal působiti pro organickou chemii. Při takovém 

 pěstování povznesla se organická chemie v málo desítiletích k jedné z největších 

 a nejužitečnějších částí vědy, i obdržela již na základě tak zvaného organického roz- 

 boru několik theorií, z nichž nejhlavnější jsou: radikální theorie Berzeliu- 

 sova a Liebigova, substituční theorie Dumasova, jádrová theorie 

 Laurentova a Gmelinova, a vystavená od Gerhardta theorie ho mo logů. 



Veliké obliby došla a dochází posud theorie radikální, dle které veškerému 

 organickému spojení za základ slouží tak zvaný radikál, t. j. hmota bud jednoduchá 

 nebo složená, která při spojování představuje prvek čili neorganickou nerozlučninu. 

 Tyto radikály jsou nejvíce hydrocarbyly (uhlovodíkové), totiž spojeniny uhlika a vodíka, 

 řidčeji carbyly (uhlíkové) nebo azohydrocarbyly (dusíkouhlovodíkové) nebo azohydryly 

 (dusíkovodíkové), a mají zvláštní jména, jenžto nsnadiíují známost jejich a naznačují 

 názvosloví organických spojení. 



Theorie radikální byla by se samojediná udržela, kdyby Gay-Lussac nebyl 

 pozoroval, že vosk, vydán působení solíka, plyn tento pohltí a za to stejné množství 

 vodíka vyloučí. Tím a podobnými jinými pozorováními veden vymyslil sobě D u m a s 

 theorií tak zvaných typů fili theorii substituční, která, poněvadž vedla ku po- 

 znání mnohých nových hmot, mocně piispěla k vyvinutí a povznesení organické chemie, 

 úplně však provedena býti nemohla. Za základ této své theorie pokládá Dumas , že 

 v organických spojeninách jsou jisté typy, vynikající ve spojení jako radikály, jejichž 

 každý prvek, ze kterých složeny jsou , vyjma uhlík, zponenáhla buď částečně anebo 

 zcela nahrazen neb zastoupen býti může prvkem jiným, ano i hmotou organickou, z če- 

 hož potom povstávají nová těla, a když z některého typu vyloučen jest nějaký prvek, 

 nejsa nahrazen prvkem jiným, že nastane nový chemický typus. Zkušenost učí , že 

 v typech nejčastěji vylučován bývá vodík bud částečně anebo úplně, v kterýchžto pří- 

 padech zastoupí jej některý solitvor neb kov, anebo kyslík, kyselina dusičelá neb jiné 

 složené hmoty. 



Jakož pak vůbec hlavní účel každé theorie jest, zkušenosti a myšlénky vědy 

 v jistý pořádek uvésti a podle toho i názvosloví spořádati: nemůžeme při bližším ohle- 

 dání jádrové theorii Gmelinově a Laurentově upříti tuto snahu. Co základ theorie 

 této pokládá Laurent, že ve všech organických spojeninách jakási hromádka uhlíkových 

 částic s některými částicemi jiného prvku činí jakési jádro, které bud samo pro sebe 

 tvoří organickou spojeninu, anebo ji vytvořuje pomocí jiných spojenin okolo něho se 

 kladoucích. Takové jádro, drží-li v sobě vedle hromádky částic uhlíkových ještě jen 

 pouhý vodík, nazývá se kmenové jádro; jsou-li však v něm některé částice vodíka 

 zastoupeny jinými prvky, n. p. kyselinou dusičelou, imidem, amidem nebo čpavkem, 

 jmenujeme je j á d r e m o d v o z e n ý ni. 



