78 



boědr hrany osní od 86" do 88° veliké, tedy skoro stejný, lak že všecky ony kovy 

 stojí v poměru rovnotvárnosti čili isomoríie. 



Rozdíl, tak ostře a patrně označený mezi fysickými vlastnostmi kovův osmistěn- 

 ných a šesterečných, podal znamenitému příi-odozpylci F u ch s o v i v Mnichově do- 

 mněnku k vysvětlení rozdílu mezi železem kovaným a litým. Rozdíl ve vlastnostech 

 smyslných, jak známo, jest převeliký, kované železo jest měkké, tažné, kujné, těžko 

 roztopné; litina proti tomu křehká, nicméně však tvrdá (tvrdší často než ocel), snadno roz- 

 topná. F u ch s pokládá železo kované za látku osmistěnnou , litinu naproti tomu za 

 kov rhomboědrícký; chemicky není rozdíl obou spůsobů železa dosud postačitelně vy- 

 světlen, zasluhujef tedy mínění ono novější, byt i pouhou domněnkou bylo, pozor- 

 nosti. Aspoň příkladův látek ve dvou pravidelných tvarech se jevících čili dvojtvarných, 

 dimorfíckých, není tak málo, že by ono mínění již o sobě nebylo ku pravdě podobným. 

 Ohledem na spůsob, v jakém se rozličné koYy nalézají v přírodě, nelze po- 

 chybovati o tom, že kovy drahé, t. zlato a stříbro, nalézající se nejvíce samorodné^ 

 člověku nejdříve byly známy, což nám i archaeologie potvrzuje, ukazujíc, že po tak 

 zvané periodě kamenné (Steinperiode), kde totiž v hrobkách a jiných podzemních 

 skrýších jen kamenné věci se nalézají, následuje perioda zlatá. Památné v tom ohledu 

 jsou nesčíslné ony hrobky, které po celé Sibiři se táhnouce, ještě i v severovýchodní 

 Rusi hojně se nacházejí a dle nynějších domnění učených severskému pranárodu 

 Cudův náležejí; obsahujíf jen zlaté a měděné předměty, a však ty ve množství pře- 

 kvapujícím, železa naproti tomu není v nich ani památky. Očividnof, že báje již cti- 

 hodnému Herodotovi známé o zlatonosných horách Rifaejských , Ariniaspech zla- 

 toběrcich a Gryfech ony poklady střehoucích byly založeny na skutečných, ač temných 

 a dlouho trvajícím sdělováním zakalených zprávách o Uralu a plemenech Čudských. 

 Mnohonásobné a často množst\ím svým k víře nepodobné nálezy zlatých starožitnin 

 (připomínáme jen poklad Podmokelský, památky v Rusi, v Uhřích a Sed- 

 mihradsku nejednou nalezené) skoro by mohly zavésti pozorovatele povrchního 

 k domněnce, že množství zlata v starých dobách bylo větší než nyní, však seznáme 

 později opak toho. 



Zlato, tato páka, která od počátku dějin lidských tak mocně hýbala a hýbá jak 

 jednotlivci tak celými národy (neb což bylo hlavní pohnutkou k tažení Argonautíiv do 

 báječné Kolchidy , co k dobývání Mexika a Peruvie od Španělíiv?), dle obecného 

 a v jisté míře docela důvodného náhledu patří mezi látky vzácné, jen poskrovnu od 

 přírody po zemčpovrchu roztroušené. Drahocennost jeho zakládá se dílem ve výtečných 

 jeho vlastnostech (lesku, barvě, váze, kujnosti a hlavně nezměnitelnosti při působení 

 chemických agencií), dílem ve skrovném množství jeho, ve kterém jej příroda u srov- 

 nání s jinými látkami poskytuje, neméně v obtížích, se kterými dobývání jeho spojeno 

 jest. Nicméně zlato, třebas ne dle množství hmoty své, jest látka v přírodě velmi roz- 

 šířená, tak že málo zemí se najde, kde by přítomnost jeho nedala se dokázati. Arciže 

 dobývání jeho zůstane vždy obmezeno na jistá ohniska zlatonosná, ale privilegium, které 

 ještě před 100 lety v tom ohledu jednostranně se udělovalo krajinám tropickým, ztra- 

 tilo nyní právo a pravdivost. Od té doby, co Ural, Kalifornie a Austrálie své po- 

 klady vydávají, již dávno Peru nezasluhuje býti příslovím pro své bohactví na zlato. 

 Naše česká země sama podnes ukazuje stopy mnohonásobného a bohatého výtěžku zlata, 

 dílem kopáním, dílem promýváním písku řičného: v Rakousích Dunaj, v Němcích Rýn, 



