92 



lObr. 2 ) 



-ř=^ 



(Obr. 3.) 



mcček kolíkem, ka kterému ji přivázal. Když sfroinck 

 vyrostl, nesla přirostlí větvička to samé ovoce jako 

 stromek, z kterého pocházela. 



Později snad ostrovtipný zahradník tento jpúsob 

 šlechtění ovocných stromů zdokonalil. Přiříznul ua 

 jaře, dokavad stromky nepučely, tenonnký kmínek plá- 

 něte šikmo zdSU nahoru asi ua palec délky : a tak 

 též zříznnl větvičku stromu ušlechtilé ovoce nesoucího, 

 která měla stejnou tlouitku s kmínkem pláněte. Oba 

 šikmé řezy položil na sebe, tak aby kůra na kůru 

 a dřevo na dřevo přilehalo a žádné dutiny nebyly. 

 Levou rukou řezy pevně držel dohromady, aby se 

 vysmeknouti nemohly, a pravou rukou je pevně obvázal slámou neb lýčím. Možuá že také řezy 

 hlínou zamazal, aby tuze nevyschly. Za krátký čas řezy srostly, a když stromek vyrostl, nesl to 

 samé ovoce jako strom (otec), z kterého přirostlá větvička pocházela. 



Tento spůsob šlechtění stromů nazval družení (spojováni, kopulování, obr. 3). Po- 

 něvadž se mu ale družení silných stromů dobře nedařilo, protož silnější peií pláňky vodo- 

 rovně přlřlznul a nožem střed stržně (jádra) trochu rozštípnul. Do rozštěpu zastrčil leto- 

 rostku, na tlustším konci klinovitě přiříznntou, kterou nazval roub, tak že na straně 

 rozštěpu (rozkolu) kůra a dřevo roubu přilehalo na kůru a dřevo pláněte. Pak rozštěp 

 hliuou zamazal anebo mechem a slámou přikryl nebo lýčím zavázal. Tento spůsob šlech- 

 těni nazval štěpováním neb roubováním do rozštěpu neb do rozkolu, a ten zahradník, 

 který tu práci vykonával, jmenoval se štěpař. Roubovaný strom nazval štěpným, štěpova- 

 ným, roubovaným stromem neb krátce štěpem , jelio ovoce štěpným, a zahradu, kde se 

 štěpy nacházely, štěpnicí (obr. 4). Po čase štěpaři jiným držitelům planých zahrad za 

 odmeuu pláňky štěpovali anebo štípky prodávali, i nazvali tu obživu štěpařením neb ště- 

 parstvím. Stepování pod kůru snad v pozdější době vynalezeno jest. Často se štěpaři při- 

 hodilo, ze se roub při družení neb štěpování pláněk nechytil. Než zase nový prnt z pa- 

 hejlu plánky vyrostl, aby se na dotčený spůsob mohl šlechtiti, uplynulo několik let. Aby 

 tedy stepar na zacelení rány a zmlazení kmínku tak dlouho čekati nemusel, vynalezl lepši spůsob 

 šlechtěni pláiíat. Na jaře když melo pláně mízu, vyloupnul z větvičky štěpného stromu (Obr. 4.) 

 jedno očko i s kůrou, rozříznul dle jeho délky kůru pláiíky, a podvlikl pod ni očko, 

 •by pak kura pláněte dohře na očko přilehla, ztuha zavázal řez slámou neb lýčím. 

 Když z očka chyceného štěpný proutek vyrostl , uříznul šlepar planý vršek a ostatní 

 větvičky. 



Tento spůsob šlechtěni stromků pojmenoval štěpař očkováním (obr. 5). Ze štěp- 

 ného chyceného očka mu vyrostl svršek, který takové ovoce nesl jako štěp, z kterého 

 bylo očko vyloupnutu. Očkování vykonával štěpař buď na jaře při první mize anebo 

 v letě při druhé, a poněvadž očko při jarním očkování téhož roku vyhánělo, v kterém 

 podvlečeno bylo, protož nazýval to očkování s bdícím (pučícím, ženoucím) očkem. Letní 

 očkováni jmenoval očkováni se spícím okem , poněvadž přes zimu odpočívalo jakoby 

 spalo, a teprv na jaře vyhnalo. 



Tento spůsob šlechtění si štěpař velmi oblíbil , poněvadž , když se mu štěpné 

 očko na pláni nechytilo, rána se brzo zacelila a on zase v krátkém čase očkováni 

 opakovati mohl. V pozdější snad době přiříznul štěpný roub na tlustším konci šikmo jako při 

 druženi, a udělal ua jaře, když mělo pláně mízu, řez na ten spůsob jako při očkováni; na obou 

 stranách řezu kůru odhrnul a do řezu roub zasadil, tak že z něho jako větvička čněl. Pak obvá- 

 zal řez lýčím neb slámou, a když roub přirostl, sejmul obvazek a přivázal větričliu, aby ji 



