98 



til Otto tJuei 



Známost taklo rozšířenou ziiauunitě oboliatir Otto tJuericke (r. 1670) scslave- 

 nim elektrického stroje čili tak nazvané elektriky. Bylaf to v první své podobě jen 

 koule ze síry, která se jednou rukou pomocí kliky otáčeti a druhou rukou tříti mohla, 

 při čemž objevil se pod troucí rukou světlý pruh. ZponenáhJa stal su podotknutý stroj 

 nejvydatnějším pramenem elektřiny, zvláště když se místo sirné koule skleněná kouI(> 

 vzala a později skleněný válec dosadil, aby třená ■pločlia větší rozměr měla, a spolu 

 tření samo polštáři amalgamem napuštěnými se vyvádělo. 



Nicméně byl elektrický stroj i při tomto zřízení ještě dosti nedokonalý. Ná- 

 lezem anglického fysika Graye pokročila věc ale zase velmi patrně. Vyváděje r. 1727 

 zkoušky se skleněnou trubicí, aby viděl, bude-li elektrická, když otvory její ucpp. 

 shledal brzo, že i korek, jímž trubici ucpal, dále i drát do korku strčený stal se elek- 

 trickým. Shledal, že i délka drátu rozdílu při tom nedělá, nobof když jej prodloužil 

 a po všech poschodích vedl, ukázal se mu při každé délce a na všech místech elek- 

 trickým. Tím přišel na rozličnou vodivost elektřiny v rozličných hmotách. Od těchlo 

 dob teprva dělá se rozdíl při vodivosti, tak že kovy, tekutiny atd. jakožto dobří vodiči 

 elektřinu rychle převádějí, naproti tomu jiné hmoty, k. p. pryskyřice, sklo, jakožto špatni 

 vodiči, elektřinu nepropouštějí nebo jenom nedokonale vedou, a že jenom na jednotli- 

 vých místech elektrickými se státi a naopak jenom na jednotlivých místech elektřiny 

 pozbyti mohou. 



Ještě dále přivedl celou věc r. 1733 Dufay, ukázav, že nejenom podotknutí špatní 

 vodiči , nýbrž i dobří vodiči, ba každá hmola třením se zelektrizuje, je-li jenom 

 osamotntlá, totiž špatnými vodiči od svého okolí oddělena. Ted bylo teprva palmo, 

 proč se električnost jenom na některých hmoíách třením vyvinuje a ne na všech, když 

 na dobrých, neosamotnělých vodičích rychle na všechny strany se rozplývá a tedy v ta- 

 kovém rnnožství nahromaditi se nemůže, aby patrnou se státi mohla. Z toho vysvitaUi 

 zároveň i to, že nejenom třená, nýbrž i troucí látka elektrickou se státi musí, poně- 

 vadž se o každé říci dá, že se tře o druhou. Poněvadž ale po vyvedeném tření obě 

 látky opět električnosli pozbývají, jak mile se jedna druhé dotkne, vysvitá z toho, že 

 električnost jedné ruší električnost druhé a že tedy ti-eiiím dvě docela prolivné clek- 

 tričnosti se vyvinují. To samé vysvitá ještě z jiných výjevů, jako když se bezová kulička, 

 na hedbávné nitce zavěšená a třenou pryskyřicí zelektrizovaná, třeným sklem přitahuje, 

 a naopak třeným sklem zelektrizovaná zase ti-enou pryskyřicí. Jeví se tedy električ- 

 nost dvojího spůsobu, jiná na třeném skle, jiná na třené pryskyřici, a u všech látek 

 vyvinuje se třením jedna nebo druhá. Hned zpočátku rozeznávala se skutečně elek- 

 tričnost skla a električnost pryskyřice, brzo ale uvedlo se algebraické poznamenání 

 + a — k vyznačení elektrické protivy, čehož se dosavad užívá. Rozumí se samo sebou, 

 že se kterákoliv električnost jakožto positivní (+) bráti může, neb druhá jest pak tim 

 samým negativní (— ) ; zvykem se ale stalo, že se električnost skla co positivní bére. 



Tímto chodem ve svých zkouškách a úsudcích rozšířil a uspořádal Dufay 

 všechny do té doby známé zkušenosti v oboru električnosli. Protož mohl s jakousi 

 jistotou souditi dále, že hmota, mající električnosti obojího druhu v stejném množ- 

 ství, ve svém přirozeném stavu se nachází, a že tření není nic jiného, než 

 prostředek, jímž se tento přirozený stav hmot ruší , električnost ze svého spojení 

 pe vylučuje a každý druh její sám o sobě se jevili počíná. Z toho vyplývá , že ; 



