99 



stav elektrický jest slav nepřirozený, hmotě násilně vnucený; jakož sknteřně, když 

 Iřcní přestane, napnutí elektrické s větší neb menší rychlostí ochabuje, a přiro- 

 zený, neelektrický slav hmoty vždy zase sám sebou se vrací. Těmito nálezy velice při- 

 spěl Dufay k zdokonalení elektriky, tak že se (1744) jiskry tak veliké vyvinovati daly, až 

 liořavé látky jimi se zapalovati a malá zvířata usmrcovali mohla. Zkouškou, jížto i z těla 

 lidského jiskru vydobýval, když je na půdu osamotnělou postavil aneb jinak osamotnil, 

 povzbudil Dufay pozornost a obdivování celého vzdělanějšíiio světa. Brzo na to po- 

 .^lěstilo se Cuneusovi v Lcydenu, vyrialezti známé leydenské láhve (1746), -čímž se na- 

 pnutí elektrické na veliký stupeň přivedlo; vyrovnáním elektřiny jevila se jiskra tak 

 silná, že zapalovala líh a pryskyřici, tavila kovové dráty, drtila dřevěné desky, usmrco- 

 \ala zvířata atd. Tento nález zaujímal mysl obecenstva neméně než onen, když Dufay 

 (ibdržel jiskru z těla lidského. Tímto spůsobem přicházelo se zponenáhla k té my- 

 šlénce, že by snad blesk a elektrická jiskra totožné býti mohly. 



Ač nyní, když věe již vůbec povědomá jest, zdáti by se mohlo, že se to ani 

 jinak mysliti nedalo, předce bylo tenkráte při nedostatečné známosti elektřiny samé 

 a při předsudcích, ježto s člověčenstvem dědičně se zachovávají, velmi nesnadno, na- 

 byti jakéhosi pevného domnění o této věci, tím méně, pokud se ještě žádných zkoušek 

 s električností povětrní bylo neudělalo. Z toho jest již patrno, že podivná a velmi 

 rozličná zdání o tomto předmětu na jevo vycházela. Přirozená byla domněnka, že ta- 

 kový velikolepý a zároveň strašný výjev přírody nikde jinde, než bezprostředně v rukou 

 božích, nacházeti se nemůže, a že řecký Joviš sám jediný blesky kuje a dle libosti 

 a rozhorlenosli své na pokolení lidské metá. 



Aristoteles měl za to, že blesk jest zapálení se rozličných výparů, které se ve 

 vzduchu vznášejí; i v pozdějších časech byli přírodoskumci vynalezením střelního 



I prachu k podobnému domnění vedeni, že totiž, jako u prachu, síra a rozličné soli, 

 v povětří smíchány a zapáleny, třaskot a jiné výjevy blesku a hromu za následek m^í. 

 Domněnka, že by to bylo totéž co jiskra na jantaru, vyskytovala se počátkem 17. století ještě 

 jen velmi pořidku a neodůvodněna, teprv po vynalezení elektrik začalo se obecné do- 



I mnční k tomu více blížiti; s jakou však nejistotou se ta věc díti musela, můžeme již 

 z toho seznati, co Nollet o tom praví, totiž že by rád viděl, kdyby někdo tvrditi chtěl, 



' že hrom v rukou přírody asi to samé jest, co elektřina v našich, a že oblak při tom 

 zastupuje místo vodiče elektriky naší. Známé již výjevy a rychlost zapalovájií a roz- 



I ptylování clektričnosli potvrzovaly dostatečně domnění loto. Úplné však rozluštění há- 

 danky té podal Benjamin Franklin. Tento důmyslný americký záltonodárce a přirodo- 



\ zpytcc nabyl svými zkouškami, které s elektřinou po více let v polovici předešlého sto- 

 letí dělal, toho přesvědčení, že hmoty špicemi nejsnáze elektřinu vypouštějí a do sebe 

 přijímají, a tím přišel na myšlénku, že by snad električnost i v povětří tímto spůsobem 

 se vyhledati a dolů svésti dala. Jak z listů jeho vysvitá, byl myšlénkou touto zcela 

 zaujat a pravdivostí její takřka nadchnut; bystře sledoval totiž podobnost výjevů blesku 

 se zúámými výjevy elektriky — při obou objevuje se totiž klikatá jiskra a chýlí se 

 vždy k vyšším a zašpičatělým předmětům, volí si mezi těmito vždy vodiče lepší, totiž 

 kovy, tekutiny a vůbec vlhčí hmoty, f)n obou výjevech laví, drtí a zapaluje prudce 

 vyniklá jiskra, oslepuje i usmrcuje zvíialři. ruší niairrielickou silu, přcvracuje piily, ano 

 i železo magnclisuje. 



