104 



delší, dal 130 sudů tuku. Na štřstí pro lovce dají se tlustší velrybové snadněji ulovili. 

 Kůže jest na palec tlustá, ale nehodí se k žádné potřebě, poněvadž usušena velmi se 

 láme. Když lodě do ledového moře vplují, přichystají lodníci čluny, ve kterých 6—7 

 mužův seděti může, a vloží do nich harpuny (oštěp s koncem na spůsob udice zahnu- 

 tým, tak že pevně v mase utkne), provazy a řemeny, ku kterým se harpuay přivážou, 

 a dlouhé kopí. Jak mile se ukáže velryb, volá se v lodi „fall, fall", lovci skočí do 

 člunů a veslují za velrybem. Tato zvířata bojí se člověka, a není příkladu, že by kdy 

 velryb šel člunům vstříc, ačkoliv je často na kusy roztříská máchnutím ocasu. Někdy 

 pro husté mlhy v oněch krajinách není velryba viděti, i poznává se tenkráte jen z hro- 

 zného hřmotu a foukání, když z nozder vodu vystřikuje. Čluny v tom pádu velmi 

 opatrně se přiblíží k onomu místu, odkud stříkání jest slyšeti. Provazy k harpunám 

 přivázané jsou 80 — 100 sáhů dlouhé, a ve velikých kotoučích v čluny položeny, ahy 

 se nezamotaly. Druhý konec provazu jest připevněn k člunu. Házeč stojí v předu 

 člunu s harpunou v ruce a vyhodí ji, jak mile se loJka asi na třicet kroků k velry- 

 bovi přiblíží. Raněné zvíře hned pod vodu utíká a táhne za sebou provaz tak rychb, 

 že se kraj člunu, o který se provaz tře, často zapálí, pročež se provaz vždy vodou po- 

 lévá. Když provaz všechen jest vytažen, táhne velryb loďku za sebou tak střelhlitě, 

 že lodníkům před očima se červená a v uších jim šumí, sotva že dýchati mohou. Jak 

 mile zvíře ve svém běhu se zastavíc na povrch vody vychází, zatáhnou lovci provaz 

 zase do člunu, až se k velrybovi přiblíží, načež ho dlouhými kopími zapíchají. Ne 

 vždycky ale se lov tak daří, často harpuna z masa se vytrhne, zvláště když velryb do 

 hlavy jest raněn, kdo pod. kůží kost leží a harpuna tedy hluboce vniknouti nemůže. 

 Někteří velrybové neponoří se a plovou na povrchu vody mnohem rychleji nežli nej- 

 rychlejší loJ. Při tom vystřikuji ustavičně vodu z nozder, což jindy nečiní, leč by 

 dlouho pod vodou byli trvali. Při outěku ale rychlým dýcháním pořade jim voda do 

 huby se proudí, poněvadž ji zpředu nemohou dokonale zavříti. Když se však velryb 

 unaví, nevystřikuje více vodu, nýbrž slyší se jen silné žbluňkání, jako když prázdný 

 žbán obráceně do vody strčíme. Je-li blízko nozder anebo do plic ranřn, vystřikuje 

 samou krev, tak že lodníci v přibližujících se člunech často od hlavy do paty krví bý- 

 vají zbroceni. Ranou od kopí velryb brzo se usmrcuje , jest však při tom dosti ne- 

 bezpečenství, proto že v zoufalství ocasem okolo sebe máchá. Udeřen ocasem stává 

 se s takovou silou a rychlostí, že někdy vesla zlomí, aniž mužové je v rukou držící 

 nejmenšího zatřesení ucítí. Taktéž prkna člunu tak rychle rozbije , že loďka se při 

 tom ani nepohybuje, jako kdyby koule dělová do ní byla vrazila. Hrtvý velryb, je-li 

 tučný, zůstává na povrchu vody, suchý padá na dno, jak mile SJ plíce vodou na- 

 plní. Teprv po několika dnech zase na povrch přichází, napucllý hnitím, a často 

 puká s hrozným bouchnutím a smradem, od čehož lodníci zapálení očí dostávají. Maso 

 bývá potom plno červů jako žížaly velikých. Jak se vlastně Uo červi do velryba 

 dostávají, až posud není jasno. Mořští červi žijí více u břehů, i také zubů tak sil- 

 ných nemají , aby se skrze tlustou kůži vehybovu do masa važrati mohli, mimo to 

 i povrch shnilého velryba bývá hladký a neukazuje žádné stopy že by se červi po ní 

 byli do vnitř těla dostali. Namítá se tu myšlénka, že se hnitín masa samého utvoří, 

 myšlénka to od mnohých přírodozpytců pěstovaná, poněvadž ve mnohých pádech nelze 

 nenuceným spůsobem vysvětliti , jak do vody a do těl jiný;h zvířat najednou nízcí 

 živočichové v počtu právě nesčíslném se dostávají. 



