109 



chová vorvaň ještě v raoíním mřchýři ambru v koulích, která tedy vlastně jest tím, co 

 moO^iií kameny u jiných zvířat i u člověka. Ambra so podobá ku pryskyřici a má velmi 

 příjeninou vůni. Tuku mají méně než ostatní velrybové, a lov na ně více se děje pro 

 ambru a spermaceli. Dříve než chemie vynalezla spůsob z loje stearin hotovili, byly 

 spermacetovó svíčky jediné , které místo nynějších stearinových zastupovaly. Že ale 

 tato látka jest řídká , již lakové svíčky se nedělají. Spermaceti i v lékařství se potře- 

 buje, a však led již málo se používá. Ambra jesl oblíbené vonidlo v lékařství, kdežto 

 se jí podobně jako pižma užívalo ; nyní však též z obyčeje vyšla. Honba na vorvaně 

 zdá se ledy, že v králce přestane, anaf ke všemu tomu ještě velmi nebezpečná jesl. 



Vorvani žijí v stádech po 40—50, vedeni jsouce od samců. Priblíží-li se jiné 



stádo, počne hrozný boj. Také se žraloky a jinými šelmami mořskými bojuji vorvani. 



Potrava jejich jsou hlavně ryby, ježto střellibilým honem chytají a strašnými zuby 



svými uchopují, Nejraději zdržují se v hlubokém moři, a přibližují se jen ku příkrým 



břehům. Nejsilnější lov na ně jest na západní straně Ameriky a ve Velikém Oceánu. 



Loví se podobně jako velrybové harpunami a kopím, což ale s nemalým nebezpečenstvím 



jest spojeno, poněvadž vorvani netoliko jenom se brání, nýbrž i často sami zuřivě na 



lodě dorážejí. Spermaceti v živém zvířeti jest tekuté jak olej, ale brzo se srazí, jak 



mile na povětří přijde. Ambra se již nachází tvrdá v puchýři mocním, mimo lo i často 



v moři se nachází, a též od vln na břeh vyvrhována bývá jako jantar, pročež i mnozí 



myslili, že lo jest pryskyřice nějakého stromu, který někde v neznámé zemi u břehu 



roste. Teprva v předešlém století se vynašla ambra ve verváních, až do toho času 



jen případkem byla nalézána. 



Delfínoidi praví mají štíhlejší postavu než až posud popsaná zvířata, a rozdě- 

 luji se v lakové, kteří mají tlustou, a lakové, klcii mají špičatou hlavu. Všickni mají 

 v obou čelistech dlouhé a špičaté zuby. Největší z nich jesl Phocaena globiceps, pli- 

 skavice kulatohlavá (u severních Germánů Grind). Její délka bývá 20 — 22 střevíců, 

 hlava jest malá s kulatým čelem, barva celého z\íicte černá, mezi ploutvemi předními 

 bílá, zadní ploutev malá. Proto že nmoho tuku dávají, často se loví, ale na jiný spů- 

 sob než velrybové. Žijí v stádech 40—200 kusů silných, z nichž žádný stádo ne- 

 opustí. Toho lovci používají k svému prospěchu. Jak mile se loliž takové stádo blíže 

 břehu ukáže, vypluji lovci na člunech, a obklopíce je v kruhu ženou je voláním a há- 

 zením kamenů do mělké zátoky. Zde brzo vůdcové stáda, vždy s předu plovoucí, 

 vrazí na břeh a nemohou zpátky, ostatní jich následují, ani se neobrátíce k moři, když 

 již sedláci od břehu s bosýma nohama mezi nimi se brodí a kopími je zabíjejí. Ze 

 zadu vraždí je lovci v člunech, tak že moře daleko široko krví bývá obarveno. Hned 

 po usmrcení vytahají je na břeh a vykuchají je. Ledviny čerstvé se jedí, mají prý 

 výbornou chuf. Též maso jesl velmi dobré. Pliskavice kulatohlavá živí se sepiemi 

 a nachází se v severním oceánu a v Tichém moři okolo Kamčatky. často se chytají 

 u Novoi žemli a Islandu. Někdy, a však zřídka, přiblíží se též k francouzským bře- 

 hům. K léto pliskavici podobná jest orka (Phocaena orca), jsouc stejné velikosti s ní, 

 jen že u ní čelo tak nevystupuje. Zdaleka poznává se po veliké zadní ploutvi , která 

 jako poloměsíc jest ohnuta. Nachází se v těch samých krajinách jako před tím popsané 



■ zvíře, a bývá jich vždy pět pohromadě, které v jedné řadě za sebou plovou. Orka 

 -jesl velmi smělá šelma, žere ryby a bojuje so všemi mořskými zvířaty. I s největšími 



■ velryby se potýká a vykousává z nich veliké kusy masa, až se zakrvácejí. Takový 



