117 



jom zarývá se kořen vždy hlouběji do země, poslrkávaje nové buněěné vrstvy vždy 

 před sebou a svlékaje se ze starých vrstev; houba kořenní není proto nikdy 

 veliká a nalézá se jenom na nejtenších koncích kořínků. Při jisté opatrnosti, když se 

 od kořenu přivislá zem pozorné odstraní, může se již pouhým okem pozorovati. Před 

 několika desítiletími připisovala se těmto houbovitým konečkům kořenů zvláštní důleži- 

 tost pro rostlinu, myslilo se, že slouží nejenom k ochraně outlých kořínků, nýbrž 

 i k výživě rostliny, že totiž ze země jenom ty látky ssají, kteréž rostUně příhodné 

 jsou. To jest ale náhled nedůvodný a nepotvrzený, nebot vssání tekutých látek pozo- 

 ruje se nejenom u buněk této houby, nýbrž u všech buněk blíž povrchu, a vybíravost 

 zvláštní potravy jost domněnka nyní docela vyvrácená. Přírodoskum nesmí vůbec s ta- 

 kového účelného stanoviště vykládali výjevy, nebot ústroje nepovstávají k vůli jistým 

 výkonům, nýbrž jsou následkem fysikálnich zákonů, pod jejichž vlivem stojí. Pátrá-li pří- 

 rodozpytcc po příčině nějakého úkazu, nesmi se ptáti, k čemu jest, nýbrž proč jest. 



Druhý znak, pro který se kapradiny na vyšší místo kladou nežli mechy, jest 

 vnitřní budova jejich. Ačkoliv pohlavní rostlina kapradí mnohem jednodušší ústrojí má, 

 nežli obdobná část mecliů, jost plodní rostlina kapradí, která tvoři obdobu mechové 

 tobolky s násadkou, Iňn dokonalejší. U mechů poznali jsme jenom velmi nedokonalé 

 stopy cévních svazků, kteréž pak ani z pravých cev, nýbrž z buněk bělních (Cambium- 

 zellen) se skládají; u kapradin nalézáme v tom ohledu ale takovou vyvinutóst, že jj 

 v celém ostatním rostlinstvu marně hledáme. Již v prvních mladých vějířích a koře- 

 nech, jakož i v prvních počátcích kmenu pozoruje se střední svazek 'protáhlých buněk, 

 na nichž se brzo spirálně sesílená místa objeví a kteréž soustavu vzájemně souvislých 

 cévních svazků vytvoří. Prodlouží-li a sesílí-li se kmen, rozmnožují se i tyto cévní 

 svazky a ústrojí jejich stane se složitějším. Cévní svazky v kapradích kmenech jsou 

 největší v rostlinstvu. V jiných rostlinách, ba i v stromech, jsou jednotlivé svazky 

 velmi tenké, u stromovitých kapradin mají i palec v průměru a objevují na příčném 

 řezu nejrozmanitější podobu ; také u našich větších kapradin jsou několik čárek 

 tlusté a tak silné, že se od kůry a dřeni odtrhnouti a osamotiti dají. Na příčném 

 řezu kmenu tvoří tyto cévy ozdobnou soustavu, anyt se svazky cev v jednom nebo 

 několika kruzích v Ikanivu kmenovém roztroušené pozorují 

 (obr. 7.) a světlejší barvou vyznačují; pochva zdřevnalělých (Obr. 7.) 



hnědých buněk dřenních (Markzellen) objímá je kolem do kola. 



Cévní svazky kapradí můžeme si představiti jakožto 

 rozvětvenou soustavu žil v lidském těle ; hlavní svazek běží 

 kmenem, tenší svazky odbíhají do vějířů , kdežto se opět 

 rozvětvují. Ve své starší části, totiž blíže u kořene, skládá 

 se cévní svazek z protáhlých buněk s tenkou stěnou, jenom 

 uprostřed svazku táhne se skupení větších a tlustších cev, 

 kteréž se zároveň se zrůstem kapradin prodlužují a do všech 



nově povstávajících dílů vnikají. Všechny cévní svazky objímají se společně tka- 

 nivem (Parenchym) kmenu, a sice tak, že buňky blíže cev jsou hnědé a zdřev- 

 natělé a zvláštní pochvu kolem každého svazku tvoří, ale vělvem jeho chybí. Ač- 

 koliv ccvní svazky dle velikosti své a dlé významu pro kapradí rostlinu nejzajíma- 

 vější v celém rostlinstvu jsou, má předce složivo jejich takovou dokonalost, jako slo- 

 živo cevnÍL-h svazků u semenních rostlin; nebot složivo cévních svazků u těchto jest 

 rozmanitější a obsahuje jisté tvary cev a buněk, kteréž u kapradin se pohřešují. 



