121 



z části stromovité. Plody nemají kroužků. Také v křemen proměněné kmeny (Psaroniiis) 

 v Čechách, u Nové Paky často nalezené, sem náležejí. 



7. Čeleď. Ophioglosseae (Robert Brown). Tato celeď uchyluje se v mnohem 

 od předešlých; kapradiny jsou nejvíce malé, plody ale největší v celé třídě; jsou to 

 kulaté kožnaté tobolky, bez kruhu , pukající ve dvě chlopně a sedící na zvláštních 

 vějířích, které nemají látky mezibuněčné (Parenchym). Plodonosný vějíř má tedy 

 zvláštní pohled. Pamětihodný jest rod Botrychium tvořením svých pupenů. Na vytrvalém 

 podzemním kmenu vyvinují se totiž každoročně dva vějíře, z nichž jeden jest lupenatý, 

 druhý plodonosný; vějíře tyto jsou dole srostlé a mají společnou násadku, z velmi 

 jemného Parenchymu složenou a dvěma cévními svazky protaženou. Na dně této ná- 

 sadky, a sice uvnitř, vyvinují se počátky obou vějířů pro příští rok. Pupeny tyto, na 

 nichž se již lupenitý a plodonosný vějíř rozeznati dá, obsahují v dolejší své části druhý 

 pupen pro druhý rok, tento zase třetí, ještě v podobě buněčného kužele. V celém 

 rostlinstvu nepozoruje se nic podobného. Tab. 4. Fig. 7. Botrychium lunaria. 



O postavení sluneční soustavy v prostoru světovém. 



Od Dr. Vojtěcha Knneše. 



4. 

 K tělesům nebeským, nám v prostoru světovém nejbližším, náležejí kromě slunce 

 také planety. Tato nebeská tělesa tvoří takořka osamotělou kupu, k níž i my sami ná- 

 ležíme a se kterou tedy přede vším seznámiti se musíme. Co za prostorem této kupě 

 vykázaným se nalézá, jest od nás tak vzdáleno, že nejspíše ještě po dlouhý čas zů- 

 stane zcela nevyzpylováno. Planety rozeznávají se od ostatních hvězd vlastním podivným 

 pohybováním, mdlejším světlem, a mnohé z nich i značným průměrem kruhovité své 

 podoby, 00 zatím stálice i skrze nejlepší dalekohledy objevují se jenom co neměni- 

 telné tečky. 



Předně uvádíme, že kromě pohybu denního všem nebeským tělesům společného, 

 který však jenom zdánlivý jest, pocházejíc od denního otáčení se země okolo své osy, 

 mají planety ještě zvláštní pohyb mezi stálicemi od západu k východu. Toto však po- 

 hybování se planet nezdá se býti pravidelné , aniž má vždy stejný směr k východu, 

 jsouc také někdy k západu obráceno ; ba někdy zdají se tato tělesa nepohnutě státi, 

 neproměňujíce své stanoviště na nebi po delší čas. Tyto úkazy jsou s nepodstatnými vý- 

 minkami tytéž při všech planetách. Že by však toto neustálé ku předu postupováni a na- 

 zpět kráčení, toto časté přibývání a ubýváni rychlosti mělo byli pravou dráhou planet, 

 jest nanejvýše nepodobné ku pravdě, povážíme-li, že příroda skoro všude, kde nám 

 příležitost dána byla, hlouběji v tajemnosti její vniknouti, nejjednodušší pohyby jeví. 

 Budeme tedy nuceni přijmouti, že tyto nepravidelnosti a zápletky, které pozorujeme při 

 běhu planet, jsou toliko zdánlivé. 



Čest nejprvnějšího pravého pojmuti všech těchto úkazů náleží Mikuláši Koper- 

 nikovi, narozenému v Toruni v Polště r. 1473. Dle učení jeho není naše země středem 

 pohybů nebeských těles, následně také žádným přiměřeným stanovištěm ku pozorování 

 těchto pohybů; nýbrž uprostřed oboru planet nalézá se slunce, okolo něhož obíhají 

 v kruzích vždy větších nejprve Merkur, pak Venuše, potom Země atd., a to ve směru 

 od západu k východu. 



