123 



4 + 3X2X2X2 =» 28 Asteroidy. 



4 + 3x2X2X2X2 == 52 Jupiter, o V, -„o méně. 



4 + 3X2X2X2X2X3. . . • = 100 Saturn, o '/.o vice. 

 4 + 3X2X2X2X2X2X2 . . = 196 Uranus, o ■/,„ „ 

 4 + 3X2X2X2X2x2X2X2 =. 388 Neptun, o % , 

 Srovnalost lalf zevrubnou nelze připsati náhotlS. Z těchto málo poukázek vším 

 právem souditi můžeme, že při sestavování systému planetárnílio měly vyplněny býti 

 jisté výminky, které v.«ak doposavad všemu hvězdářskému pozorování ušly. 



Nejenom však základ soustavy planetární, také rozsáhlost její jest doposavad ne- 

 známa ; aspoň není příěiny domnívati se, že by již všecky planety byly objeveny. Čím 

 bedlivěji nebe se pozoruje, tím více rozmnožuje se počet planet, a podobného výsledku 

 oěekávali lze s jistotou od každého dalšího pátrání. 



Přejdeme-li od těchto nám tak tajemných vztahů planet k jejich oběhu okolo 

 slunce, sama sebou naskytiije se nám otázka na příčinu tohoto pohybu. Co pohání pla- 

 nety okolo slunce a měsíce okolo hlavních planet ? Aby odpověděli na tuto, jakož i jiné 

 podobné otázky na běh planet se vztahující, přijímají hvězdáři, že všem nebeským těle- 

 sflln vlastní jest přitažlivá síla, rostoucí a ubývající v přímém poměru hmoty a v obrá- 

 fceíiém čtverečném poměru vzdálenosti. Čím větší tedy hmota, tím větší jest i síla, 

 čím větší ale vzdálenost, tím menší síla. 



Tato přílažUvá síla, kdyby samojediná oučinkovala nebo kdyby začátek pohybu 

 planety byl vyšel ze stavu nepohnutosti, vedla by planetu v přímé čáře a s rychlostí vždy 

 rostoucí ke slunci. Že se to ale neděje, nuceni jsme přijmouti, že na začátku pohybu 

 oučinkovala jgště druhá síla, vyšlá z postrku, jejž obdržela planeta bud rukou všemo- 

 houcnosti anebo od nějakého tělesa, které jí tenkráte na blízku bylo. Obé tyto síly 

 dokonale postačují, aby se jimi vysvětlily nejrozmanitější pohyby jakož i vzájemné po- 

 ruchy planet. 



Prvním oním popudem obdržela planeta na začátku svého pohybu jistou rychlost 

 dle směru, který nešel ke slunci. V tom samébi ale okamžení byla též od slunce při- 

 tažena, i nejde tedy ani ve směru obdrženého popudu , ani ve směru přitažlivosti 

 k slunci, nýbrž v diag-onali onoho paralellogramu, jehož strany představují velikost 

 á felněr obou sil. Poněvadž ale přitažlivost slunce neustále jest činná, a planeta dle 

 zákonu lenivosti s rychlostí vždy stejnou pohybovati se musí k oné krajině nebes, ku 

 které se pohybovala v době právě minulé : protož piJsobením obou těchto sil bude muset 

 činiti křivou čáru. S tím výkladem úplně srovnává se zkušenost, a počet ukazuje, že 

 pouze poměr mocnosti prvního popudu k velikosti sluneční přitažlivosti o tom rozho- 

 duje, má-li tato křivka býti elipsa, parabole nebo hyperbole. Také větší neb menší roz- 

 táhlost elipsy závisí od téhož poměru. 



U všech planet byla mocnost popudu rozličná, vždy ale volen jest takový její 



potněr ku přitažlivosti sluneční, že planeta choditi musela v elipse jen málo od kruhu 



rozdílné. Tato líchylka od kruhu jest skutečně tak malá, že sotva dá se značně nakresliti- 



Rozebravše takto všeobecné poměry planet k sobě a k slunci, přejdeme nyní ku 



planetám jednotlivým. * 



5. 

 Merkur. 



Ze všech planet jest slunci nejbližší Merkur (Dobropán). Skrovná jeho velikost, znamenitá 



