130 



národní, v posledních časech středověku vyrůstaly z něho vždy více a více vědy pří- 

 rodní, za našich časů počín«jí tyto převládati a hýbali mocně národy i přírodou. Však 

 i nyní nemůžeme říci, že by se kdekoliv bylo stalo ouplné proniknutí vědy i života ná- 

 rodního, aniž o samých Staro- i Novobritech nebo románských a germánských náro- 

 dech to tvrdili můžeme. Zůstává ještě i u těch spoustný uzel poznání temného, ne- 

 rozvinutého, prostonárodního, jejž osvětliti, rozvinouti, zevšeobecnili, úlohou zůstává pří- 

 štích pokroků vědeckého snažení. 



Vrhněme vzhled svůj předně na spůsob prostonárodního sprostého vědění o pří- 

 rodě, abychom potom tím jasněji poznali různost jeho od právě vědeckého, a prostředky 

 se nám naskytly, jak by se nejsnadněji jeden na druhý převésti dal. 



a) Příroda a naše venkovská mládež. 



Říkává se : „Děli jsou rození přírodozpytci." O tom jest každý přesvědčen, kdož 

 si zpomene na svůj vlastní mladý věk. Pozorujme malé chlapce nebo holky čilejších 

 smyslů a rozumu na venku, dříve než je škola zaujme, a vůbec v jejich pochvílecli 

 a zábavách uvidíme, že skoro výhradně přírodou se baví, kojíce se nevýslovným citem, 

 jaký jim podává vhloubení se do pohybů živelních, do růstu rostlin, do tváření se, 

 povah i mravů živočichů. 



Již za ten čas zimní dívá se hošík, v teplé zavřen komůrce, na podivné kvě- 

 tiny, jež mráz na okénku tvoří a opětně přetvořuje, jak mile pod teplým dechem se 

 rozplynou; u krbu stoje bez přestání hledí do plamene, jakoby jej vyskoumali chtěl-, 

 vyběhšího ven těší jej padáni sněžných klků, jež chytá dlaní aby se roztály, i diví se 

 třpytu sněžných hvězdiček, jejichž překrásných tvarů na černém kamenu nebo železe 

 spatřiti se mu zdařilo ; neopomine rampouchy s nízké střechy ulamovati, do nich hle- 

 děti, bublinky v nich pozorovali, je okoušeti. Vyrostlejší mládež baví se házením, ulva- 

 řováním sněhu a klouzáním na ledě. 



Když jaro rozvolní sněhy a ledy, když stružkami se ženou vody a nabírají se 

 v lužičkácb, tu nemůže se dosti nadívati a naslouchati čeření, vlnění a žbluňkání po- 

 tůčku. Pokročilejším jarem na podlelí, když hodně sprchne, staví hráze, dělá rybníčky, 

 pouští lodičky z kůry stromové po proudech vodních; mezi prškou dívá se na kapky 

 se střechy padající, jak se na kamenech rozpryskují, nebo padše do lužiček jak pono- 

 řeny zprvu, opět se vyskytují a hlavičkami vykukují ; do tiché stojaté vody hází ka- 

 ménky, aby spůsobil kola po kolech od středu vznikající, k obvodu rostoucí a v hla- 

 dině zanikající; v rozvodněném potoku nebo řece stíhá zrakem proudy, víry, čeření 

 jeho, nabírá, vylévá, přelévá vodu nádobkami, máchá v ní, šplýchá, brodí se v ní, vy- 

 fukuje stéblem veliké bubliny z mydlin a diví se jejich měftavé krásné barevnosti. 

 Vyrostlejší mladík vrhá se celým tělem do živlu vodního, jakoby se s tělem i duší 

 v jeho proudech rozplynouti chtěl. O vzduchu dovídá se z jeho vání , koupá se 

 v jeho vlnách běže proti větru, pozoruje jeho směry a obraty korouhvičkou na tyčce 

 vytčenou, nebo se dívá na kohouta z plechu, který na střeše neb na věži skří- 

 paje po všech stranách světa se obrací. Na podzim vyvolávají stále od západu vějící 

 větry malou i velkou mládež do polí a strnišF, aby nechávaly zvůH papírovým drakům, za 

 nimiž se bez ustání po provázku pohánějí. Tak mají svůj okol v oběhu jednoho roku 

 rozličné výjevy živelní pro badavé oko a čilou pohyblivost mladíků na venkově. Někteří, 

 Wavy jsouce důmyslnější, slaví domy z kaménků, z hlíny, vyřezávají kola na mlýnky, 



