162 



leně s hlavami ke psím hlavám poněkud podobnými a se zadními končetinami v ploutve 

 srostlými, jimžto všem ale rybí postava přináleží. 



Napadá nám tu nejdříve rozdíl pohyblivosti u rozliCných ssavců. Jak obratně si hraje 

 mladá kočka s kotoučem, jak rozmile si umývá veverka ouška a vousky. Medvěd, ač velké, 

 těžké tělo má, předce mohutnými drápy za větve se drží a po stromech leze. Vidíme 

 u hlodavců, k nimž zajíc a myši náležejí, u šelem, k nimž kočky, psi a medvědové patří, 

 i u všech jiných zvířat, která pazoury mají, velikou obratnost v nohách zadních i předních, 

 ač jednotlivé prsty jen ohýbati a narovnávali mohou, nikoliv ale každým prstem o sobě 

 hýbati. Známo, že jen čtverorucí (opicej a dvourucí (člověk) jednotlivé prsty pro sebe po- 

 hybovati mohou. Než pominouce řády vyšší porovnejme ještě jednou pohyby zvířat kopytna- 

 tých s pohyby zvířat s pazoury (Unguiculata, Nagelsáugethiere). I kopytnáči jsou hbití : 

 kamzík skáče po skalách, kam žádná šelma si netroufá ; kůň a jelen se nedají dohoniti od 

 vlků a medvědů. Sami těžcí mnohokopytnáči, slon a nosorožec, pádí s rychlostí strašnou. 

 Ale všecky pohyby končetin u kopytnáčů slouží jen k běhání, klouby jejich nedopouštějí 

 pohyblivost na více stran, aniž kosti v takových poměrech jsou, jako u šelem, hlodavců 

 i krtků, ani svaly tak uspořádány, aby pohybování podobné vyvésti mohli, af nedím 

 ničeho o neschopnosti kopyt, kterými by kůň na stromy vylézti nemohl, kdyby hned 

 i svaly, klouby a kostru veverky měl. Jako drápy šelmy a hlodavce, tak i hlavy jejich 

 více se přibližují k tváři lidské, an kopytnáči vždy tvářní čásf hlavy velmi prodlouženou 

 mají r poměru k lebce mozek obkličující. Připomínám tu na ovce, kozy, voly, jeleny, 

 koně, svině atd. s dlouhými hlavami, ač již ne jako u velryb zobákovitě prodlouženými. 

 Tak, jak se kopytnáči liší od pazourníků úslrojností celého těla, taktéž jednokopytnáči 

 (Soiidungula, Einhufer), dvoukopytnáči (Bisulca, Zweihufer) i mnohokopytnáči (Multungula, 

 Vielhufer) tvoří kupy rozdílných podob živočišních, že lehce bylo přírudoskumcům 

 jména pro ně vynajíti. Kromě počtu kopyt, kromě rozličnosti zubů co do počtu, po- 

 doby a místa, o čemž při popsání jednotlivých zvířat zevrubně bude jednáno, máme 

 ještě jiné rozdílnosti v povaze tělesní, poměry délky ocasu a noh, krku a uší, a jiné, 

 což sobě čtenář bud podle živých zvířat anebo známých jejich vyobrazení snadno v pa- 

 měť uvede. — Přikročíme teJ k popsání mnohokopytnáčů. 



Jsouf to sice čivernožci zeměžilci, ale jejich neniolorná těla, hlava vodorovně 

 S páteří ležící připomínají ještě poněkud na velryby. K tomu vždy v bahnech, ano někteří 

 v jezerech a řekách žijí, žádný z nich neobývá na skalnatých vrších, písčitých pustách, 

 jako štíhlé gazelly. Viděti lze, že tvoří přechod od vodních ssavců k jednokopytnáčům 

 a dvoukopytnáčům, kteří hrdě hlavu nosí a pro svoje tenké, dlouhé nohy s malými ko- 

 pyty půdu pevnou si hledají, an svině, nosorožec a hroch v bahnech se válejí, kde se 

 svými tlustými těly neutonou. Také v předpotopních časech, jak mile se moře od břehu 

 vzdálilo a nová země se tvořila, ihned povstali oni velikáni, bujní jako rostlinstvo, které 

 z mokré půdy vypučilo, a v nejstarších třetihorních vrstvách nacházíme všude v hoj- 

 nosti kosti slonů, nosorožců a hrochů, i v severních zemích, kde njní jen svině co 

 poslední zbytek oné jindy tak rozšířené řady zvířat se zachovalo. Právě pro nás, 

 kdežto v Čechách se nejkrásnější kosti mnohokopytnáčů i v samém okolí Pražském na- 

 cházejí, jest porovnání koster živých a vymřelých rodů velmi zajímavé, neb jen důklad- 

 ným seznámením se s částmi živých dávají se zlomky předpotopních zvířat poznati. 



Co do zevnitřní postavy, počtu a tvaru zubů a kostry těla i hlavy, valně se liší 

 vá ostatních mnohokopytnáčů rodina slonův, ku kterým náleží rod slona a vymřelí ro- 



