168 



dosahuje výšky 12 — 15 slřevíců, délky IG— 25 střevíců, ehobol bývá až osm střevíců 

 dlouhý, lesáky 4—6 střevíců. Oko jest v poměru velmi malé, majíc dva palce v prů- 

 měru ; za to bývají uši tak veliké, že až na ramena visí. Poměry hlavy, končetin 

 a ocasu k ostatnímu tělu vidi čtenář na obr. 1. Barva kůže jest hnědá nebo Imavo- 

 šedivá, řídká, vlna na ní kaštanová. Kůže jest vráskovitá, podobajíc se ke kůře du- 

 bové; na rypáku jdou vrásky na přič. Vlast tohoto zvířete jest Afrika, a sice od Sa- 

 hary na jih až ku předhorí Dobré naděje, a od Senegalu až do Abyssinie. Zvláště 

 mnoho jich bývá v střední Africe, kdežto cestující viděli stáda 50 — 500 kusů. V těchto 

 stádech bývají samci a samiíky pohromadě, a nejstarší párkové s největšími tesáky 

 jsou vůdci ostatních. Nejstarší samec bývá vždycky na cestách a vyhledává pro svoje 

 stádo nejlepší pastvu. Řídí se na svých cestách podle běhu vod, kde se nejdříve lesy 

 nacházeti mohou, taktéž zná výborně počasí v oněch pásmech pod obralníky a pod 

 rovníkem, a vyhledává vždycky krajiny, kde deště panují, nebot v horkém počasí bývá 

 v Africe všecko suché. Jak mile najde stromy, jejichž větvím se slonové pasou, vrálí 

 se honem k místu, kde stádo zanechal, a vede je k nim. Mimo větve a listi stromů, jež 

 chobotem ulamují, rádi slonové také žerou obilí, a tím velikou škodu působí, nebof nejenom 

 že stádo za krátký čas polovici ourody vytrhá, ano ještě ostatek pošlape. Proto také 

 mívají kolonisté na předhoň' Dobré naděje celou noc ohně v polích, aby slony zaháněly, 

 a všickni národové afrikánšti slony pilně honí. Honba na slony jest mimo maso, které 

 poskytuje, velmi kořistná pro drahou slonovou kost; k jinému užitku ale se africký 

 slon neobracuje. Staří Karthagové je krotili a ve válkách potřebovali, také je chovali 

 co dobytek, jakož se podnes chová indický slon. 



Již ale neumějí Afrikáni krotit slony , také jest slon africký mnohém divo- 

 čejší než indický. Dle Kolba loví Hotentotové na předhorí Dobré naděje slony dvojím 

 spůsobem. Celá vesnice vytáhne v čas říjení, kde se slonová stáda rozbíhají, a když 

 spatří jednotlivého slona, přiblíží se k němu jeden z mužů a hází mu jedem napuštěná 

 kopí do těla. Pak utíká před slonem podivnými skoky brzo prosto brzo na stranu, až 

 se k svým soudruhům vrátí, kteří zuřivé zvíře novými kopími uvítají a pak se rozulí- 

 kají. Jak mile slon jest unaven, a vidí že předce žádnému z lovců se pomstiti ne- 

 může, utíká, a lovci ho následují pomalu jen a z daleka , nebot vědí, že již brzo 

 dodělá a kořist jim neujde. Slon Irýzněn oučiiikujícira jedem někdy všemi čtyřmi no- 

 hami vyskočí od země, kopí, která chobotem dosáhnouti může, vytrhá, což mu ale málo 

 zpomůže, an ještě více krve při lom ztratí. Též se váli na zemi, aby ostatní kopí 

 zulámal, pak bolestí zděšen jako střela utíká, až padne. Druhý spůsob lovení jest méně 

 nebezpečný pro lovce. Hotentotové vykopají jámu osm střevíců hlubokou, člyry stře- 

 více širokou, s ostrým kolem uprostřed, již větvemi a pískem zakryjí. Jáma ta má tu 

 výhodu před vlčími jamami, že větve přes ni položené jsou tak silné, že člověk 

 a menší zvířata bezpečně přes ně choditi mohou. Slon neb nosorožec předními nohami 

 hned prorazí pokrývku a na kůl se nabodne. Maso slonové má chuf jako hovězí, jest 

 ale tužší. Pomlsek Afrikánů jsou slonové nohy v popeli pečené, totiž dolejší část, 

 lukem prostoupená, prsty a dlaň. Silné štětiny na konci ocasu potřebují Hotentotové 

 k čistění dýmek. Hnůj slona se kouří jako tabák, i má prý též podobnou chuf. 

 Osadnici evropští, taktéž Arabové a Abyssiňané, honí slony ručnicemi. Jeden nebo 

 dva lovci vyjedou na koni na slony, když některého spatří, skočí s koně, vystřelí, pak 

 zase na koně vyskočí a utíkají. Tato honba jest velmi nebezpečná, proto že slon 



i 



