185 



Po řeihě následuje kopám. Oiiět nastoupí se ráz ; v řádkové vlnici ob/úejiiě ku každému 

 řádku sloupne jeden dělník, v niatené rozšoupnou se v řadě jeden od drubélio asi na tři kroky 

 a započnou kopati, a sice tak hluboko, jak motyka "stačí. Když již asi na sáli neb něco vlcc ud 

 kraje kopali , to, co bylí mezi tím zase ušlapali, jeden každý obrátě se opět za sebou zahrabe. Pak 

 obrátí se znova ku předu, okopá dále, až dohotoven jest celý ráz. Potom nastoupí se druhý, pak 

 třetí, až je konečně skopána celá čtvrt a pak i celá vinice. Při té příležitosti kde se přijde na 

 kámen ba jenom na kamínek, ten se vyhodí j kde na škodnou trávu, ta se vykopá ; kde na pejřavku, 

 ta se pilně vybere ; kde na listí neb nějaký starý povazek , to se přihrábne a přikopne ku keři ; 

 a kde na vyhynulý keř, ten se vymítne. Dobrý dělník umí kopáuí tak spořádat a motykou urovnat, 

 že to co kopal vypadá jako hráběmi upravený záhon. Kde ale vinice jest na svahu, tu není dobře 

 šlápoty zahrabávat ; poněvadž déšC pak se nemá kde zachytiti, obzvláště když půda okorala, což se 

 ve vinicích rádo stává. 



První kopačku potřebí co nejvíce urychliti; výborně jedná, kdo s ní hotov jest prv než ještě 

 réví se raší, ale naproti tomu 1 sobě i vinici zlé poslouží, kdo právě v tom čase kopá. Sklo není 

 tak křehké jako jsou tito mladí pnpencové, tato holoubata; dost malého zavaděni o keř, a již se 

 dolů sypou. První kopačka musí býti na celou motyku, má-li býti vydatná ; tedy dělej co délej, 

 i při uejvělši opatrnosti předce zavadíš o keř , a jestli že se náhle otřásl, již s něho Utají holou- 

 bata. Kdo ueni v stavu s kopačkou býti hotov než víno rozraší, lépe učiní, když nějaký čas počká, 

 až se holoubata usadí, což stává se uěkdy již v několika dnech. 



5. R o i v o d y. 



Hozvodj jsou omlazení, rozmnožení a pohnojenl vinice. Rozvod jest hrůbek, do kterého se 

 starý keř pochová , aby ze sebe nové keře vydal. V řádkových vinicích dobře je rozvody dělat. 

 Podle řádku samého vykopá se strouha asi '/, lokte hluboká a též tak široká, někdy i širši, krecht 

 zvaná, pak se jeden keř po druhém vy bor tuje, až do lože vyhrabe, na to se p odhodí krecht 

 hořejší hlínou, keř se sehne do krechtu a položí se na protější bort ; má-li dvě révy, tedy druhá se 

 též na onom lomu vstříc položí, pak se na ně hodí několik lopat hlíny, nahoře zároveň s krechtein 

 teřlznon se špičky (tak se nazývají révy ku kladení nstanovené), a jde se ku keři druhému, 

 s kterým se opět tak nakládá jako s předešlým, a tak se pokračuje, až celý l^recht jest položen. 

 Více než dvě špičky z jednoho keře klásti není rádno , leč by byl keř silný a vinice obřidla, pak 

 nesmí se také zapomínati na časté rozvody. 



Při kladeni mnsí se i na to hledět, aby žádné lože neostalo nepřikryto, jinak je slunce pře- 

 páli, a též aby na ně neprostředné hnůj nepřišel, sice by je tento zničil. V matené vinici dělá se 

 krecht toliko u cesty, a to obyčejně mezi křovím neb révím, což bývá mrzutá a velmi obtížná práce, 

 poněvadž v tr kovem krechtu na mnoho ložů se přichází; ostatní rozvody záležejí buď v truhli- 

 c i ch neb v klobouka ch. 



Trnhlice jest krátký krechtík sem tam běžící, dlouhý a široký, jak to réví žádá, hluboký 

 jako jiný krecht, pod kolena dělníku v něm stojícímu. 



Klobouk jest třírohý rozvod, dlouhý a široký , jak to réví požaduje, hluboký dělníku 

 pod kolena. 



Klobouky se řídká vinice nejrychleji zatahuje, t. j. vyplňuje své prázdné prostory. V ma- 

 tené vlnici dělá se rozvod takto : Přede vším vyrejsuje se motykou jeho prostora , n. p. t ř í r o h. 

 Při klobonku, je-li réví jaké v cestě, to se odehne stranou, a dřevěným háčkem, pacholetem, 

 se k zemi přišpejlí; pak se vezme lopač (lopata na krátké násadě), a počne <e od jednoho konce 

 vyhazovati. Když již jamka vyházena jest, vstoupí se do ní a hází se dále. Kde lože jsou, mus! se 

 dáti dobrý pozor, aby žádnému se neublížilo, tu motykou, ba i žabkou se musi napomáhat: je-li 

 jíl, tu třeba krabatky; je-ll kamení, tu i nos a tec se vezme. 



