19« 



Celá polekána chce se do svého bezpečiiélio příbytku navrátil ; než však k tomu času 

 nabude a z prvního leknutí se zotaví, cítí se již drzou rukou uchvácena, a nedlouho na 

 to bývá na vždy v nenasytném žaludku pohřbena. 



Tak provozuje výr všecky spůsoby honby, a krvavé jeho hody trvají po celou 

 noc. Co nevyvede násilím , to podniká lstí. Na svou budoucnost jest též velmi pa- 

 mětliv; protož také vše, co mu po stole zbývá aneb co více ulovil, než hrdlo jeho rá- 

 čilo, pečlivé uschová a skryje : bud ve svém brlohu nebo na jiném blízkém příhodném 

 místě, aby příští noci, kdyby nepříznivé povětří nastalo, které by k lovu se nehodilo, 

 bídu a nedostatek trpěti nemusel. 



Však noc se schyluje ku konci. Nad temným obzorem vystupuje již skvělá den- 

 nice, a noční sliny kladou se v oudolí. Veselým jásotem vítá opeřený pěvec v hušti- 

 nách nové jitro, a křepče pobíhající koroptve ohlašují svým svolávajícím hlasem blížící 

 se den. V době této zanechá výr divokého lovení a ubírá se přímo k svému domovu. 

 Nejprve zasedne si na ono zvýšené místo, kde jsme jej u večer spatřili, a buď protře- 

 pává své ranní rosou skropené peří, anebo oštipuje své krví zbarvené drápy, jakoby 

 chtěl takto všecky známky svého lupičtví ukrýti a všecku vinu se sebe smýti, a teprv 

 když první poblesk sluneční po příkrých čelech skal purpurový nádech rozlévá a na 

 citlivé jeho oko příliš dolíravě působí, zalézá do svého tmavého kouta , kde jej ospalá 

 dřímota na celý den upoutá. 



Na vzdor své surovosti a zlopověstnému živobytí jest výr pečlivý otec a velmi 

 slarostliv o svou budoucí rodinu. Již v polovici měsíce března počíná se svou samicí, 

 s níž teprv po krátký čas pospolitě žije, hnízdo stavěti, anebo když se loňské v do- 

 brém stavu udrželo, přikročí bez odkladu k jeho opravě. Hnízdo toto bývá ze silných 

 větví a suchého chrasti spleteno, uvnitř mechem a suchou travou měkce vystláno, 

 a nachází se jako stanoviště samého ptáka v místech nepřístupných : na starých, vyso- 

 kých zdech, v skalních slujich neb na vysokém bezvrchém kmenu. V novějším čase 

 pozoroval hrabě Wodžický v Bukovině výry hnízdící v rákosí. 



Je-li nové hnízdo dostavěno aneb staré na dobro opraveno , klade do něho 

 samice dvě neb tři bílá, silnou krablatou skořepinou opatřená vejce, které v dvaceti 

 neb jedenadvaceti dnech vysedí a z nichž se obyčejně dva mladí vylíhnou. 



Jako všecky mladé sovy, tak i výrové přioděni jsou v mladistvém věku teplým 

 bílým kožichem z měkkého hustého pýří , který je před dolíravostí sychravých 

 větrů chrání. 



Zrůst mladých výrů jest ku podivu rychlý a bujný ; však není se čemu diviti, neb 

 staří vynakládají na ně všecku péči, a nouze a nedostatku jim zakusiti nedají. Po celé 

 noci snášejí jim ulovenou kořist, a v čas potřeby i za bílého dne na loupež se odva- 

 žuji. Zpočátku krmí výr své mládě pouze hmyzem a malými ptáky, které jim na 

 drobné kousky roztrhá ; později však předkládá jim větši plen celý a pudí je hladem 

 a příkladem k tomu, aby i oni svých sil k trhání použili. 



V čase tomto nepodobá se stanoviště výra ku klidnému obydlí lašfovky nebo čápa, 

 nýbrž spíše peleší lotrovské. V různém nepořádku povalují se lebky a kosti mezi cho- 

 máči srsti a peří za obět padlých zvířat okolo hnízda, a hnízdo samo , zbarvené krví, 

 vzbuzuje ošklivost. 



Jsou-li mladí již tak dalece dorostlí, že svých křídel k lítání použiti mohou, vy- 

 táhne s nimi výr do sousedních krajin na lup a kořist; a když takovéto výlety s nimi 



