198 



O spůsobu učení se přírodním vt>clám bez velikých učených a učebných 



prostředku. 

 Sepsal Dr. Jan Purkyně. 



2. O rozdílu mezi pojmdnim sprostým věci přtodnich a uměleckých, a mezi 

 ponětím jich vědeckým. 



V předešlém článku rozbíral jsem poměry lidu obecného ku přírodě a jejímu 

 poznání, počínaje od prvního mladistvého věku v svobodné domácnosti, pokračuje skrze 

 opalrovnu a školu elementární, až ke vchodu do školy životní, praktické, všelikých ře- 

 mesel a živnosti malých i velkých ; to všechno bez ohledu na postavení těch poměrů 

 a známosti k poznání vědeckému. Zmínil jsem se též, kterak poznáni přírody, potřebné 

 ku provozování řemesel a pro společenské užití, značného stupně dosíci může, a také 

 v starých i novějších časech pokračováním všeobecné kultury jak u nás v Evropě, tak 

 též u vzdálených národů asialských dosáhlo, dříve než přírodní vědy vůbec vyvinutí 

 nynějšího dostihly. Ano i nyní ve spoustě lidu pi-ůmyslného ohromná většina v temno- 

 stech konání pouze praktického, hmatavého zajata jest, an pravá osvěta vědecká jen 

 dosti malý ještě počet výtečníků pronikla. Tím nápadněji se nám vyskytuje odpor mezi 

 védou a životem obecným ; tím živěji vedou se spory o to, zdali se má dáli přednost 

 vědám abstraktním anebo konání praktickému, nejvíce jen polovědomému ; tím denně 

 hlasitější jest voláni a žádání, aby mužové vědy sestoupili se své výše do života obec- 

 ného, národního, a učinili vědu i mimo školu jměním povšechným; z toho nová hlučná 

 sláva vzrostla Alexandru Humboldtovi, jenž i v svém vysokém stáří se nezdráhal, státi 

 se apoštolem vznešené vědy přírodní lidu obecnému. 



Pojímání sprosté věcí vnějších jest pouze smyslné, totiž poznáváme jen tolik 

 o předmětu, co nám smysly naše, zvláště zrak, sluch a hmat přinášejí, a z toho sobě 

 představu o věci samé tvoříme. Smysly nám podávají vlastnosti věcí, barvu, hmotnost, 

 podobu a j., jež prosto na věci samé přenášíme, ačkoliv byly uvnitř smyslu pojaty, 

 i stává se to přenášení s takovou nutností, takovou bezvůlí, že ani do našeho vědomí 

 nepřichází, ba zdá se, jakoby ty vlastnosti původně s předměty srostlé byly, aniž pak 

 nazíráním na ně jakého odloučení se bylo stalo. Jmenují se tedy takové prvotní smy- 

 slné představy představy srostité, konkrétní (concrete Vorstellung^en). Představy srostilé 

 lnou ku předmětu tak silně , že umu a mysli nejmenší zvůle ponecháno není, aby se 

 nad nimi a okolo nich volně vznášely. Mysl naše se jako v nich ztrácí, v ně zcela se 

 přelvořuje, aniž jí tenkrát zůstává jaké moci, aby sama k sobě přišla, nýbrž přebývá 

 cele v předmětech; jest to názor předmětní od věci samé nerozlučitelný. Tento spůsob 

 nazírání jest prvotní, od počátku prvního mládí sleduje nás po všechny časy našeho 

 živobytí. Jmenují se též představy toho spůsobu empirické, zkušebné, proto že všechna 

 zkušenost, jíž nabýváme poznáním vnějšího světa a přírody, na nich se zakládá. 

 Abychom aspoň jakýmkoliv příkladem slova svá vysvětlili, odebereme se do svého 

 dětinství, kdežto jsme vlastnosti plamene zkusili. Z počátku plamen jen ze vzdáli se 

 představuje dítěti, a toto oblibuje si jej, diví se mu, zírá snažně do jeho světla, sáhá 

 po něm ručičkama, nevědouc že vzdálen jest, nedosáhši ho pohání chůvu, aby se blí- 

 žila, v blíži pak dosáhne až k němu samému, cítí zmáhající se jeho teplo, až i někdy 

 se spálí, načež s hrůzou odvrátí se od mileného předmětu, bojí a štítí se ho, a na- 

 potom jen z podálečí se ještě kochá podíváním na něj. Z toho známé ono přísloví : 



