™ 211 



(6. a.), z nichžfo se každá v plod promění, který ve svém středu matečm' buňky vý- 

 trusu tvoří. Každá malečni buňka rozdfli se konečně ještě ve čtyry , tak nazvané 

 zvláštní mateční buňky, z nichž každá jeden výtrus vyvine. Mateční buňka opatří se 

 mezi tím, co výtrus se tvoří, uvnitř spirálním sesilujícím svazem (7.), který při 

 zrání navlhnuv plodní měšce (Sporangia) roztrhuje, aby výtrusy vypadnouti mohly. 



Dle vnitřního ústrojí přibližují se přeslice již nápadně k semenním rostlinám. 

 Na příčném průřezu lodyhy pozoruje se pravidelný kruh direk (cev). Mladá přeslice 

 jest prostoupena kruhem cévních svazků, které obsahují tečkované cévy, čehož 

 u ostatních tajnosnubců není. Tím kruhem rozděluje se celá lodyha na dřeň a kůru; 

 prostředoí svazek dřeni odloupne se při dalším zrůstu článků, a tak povstává střední 

 dutina , která od kolínka ke kolínku se táhne , u kolínek ale příční stěnou přepažena 

 jest. V každém cévním svazku povstane podobná střední dutina. Svazky cévní sklá- 

 dají se totiž ze svazku buněk bělních (Cambiumzellen) , v jejichž ose první svazky 

 se tvoří; když se pak na povrchu svazku nové cévy tvoří, vyhynou střední docela. 

 Povrch lodyhy ukazuje u všech druhů, a také u zkamenělých kalamitu pravidelné rý- 

 hování, jako na korinthských sloupech; tam kde jest na povrchu rýha, nalézá se 

 uvnitř cévní svazek, kde jest na povrchu mezi dvěma rýhami hrana, nalézá se uvnitř 

 svazek lýčích buněk (Bastzellen), které se zde ponejprve objevují. Mimo to táhnou 

 se bezbarevným tkanivem lodyhy též buněčné svazky se zeleným barvivem. Na po- 

 vrchu jest lodyha pokryta pokožkou velmi vyvinutou. Pokožka obsahuje velmi četné 

 pravidelně rozestavené otvory dýchací, a jest zvláště tím zajímavá, že zevnitřní stěny 

 buněk čistý křemen obsahují, a sice v takovém množství, že se lodyh přesličích 

 k drhnutí nádob kovových a leštění rohu a dříví používá. Vypálí-li se kousek přeslice 

 na platinovém plechu, zůstane křemen v podobě buněk neproměněný, a jenom ústrojné 

 tkanivo se spálí. Od tkaniva lodyhy táhnou se do listových pochev též svazky cev, 

 a sice do každého cípu jeden svazek cévní a jeden svazek buněk lýčích, mezi nimiž, 

 trubice vzdušní běží. 



Míč očky (Rhizo carpeae). 



Jií u přeslic obmezili jsme se na vytknutí pouze nejhlavnějších stránek věde- 

 ckého jejich popisu; tím více musíme se obmeziti u řádu raičovek, jehož druhy 

 vzácné a málo známé a jejichž ústrojí tak ukryté jest, že požaduje vycvičenější obraz- 

 nosti pro tvarní názory, která se zde pro obmezenost dostatečnými prostředky podporo- 

 vati nedá. Mimo to jsou druhy tohoto řádu ve čtyry rody rozděleny , jejichž podoba 

 od sebe tak se liší, že by vlastně každý rod pro sebe popis požadoval. My se zde 

 obmezíme pouze na pgd^ttaé ^naky, které vš^m rod&m $polečn^ jsou, a pro ktfitéi 

 mičovky co zvláštní ř«d metl t«jno$iH]d)nýHii rostlinami vyjstaveny jsou. 



V našich krajinách íiaslupují tři rody tenlo řád, jsou ale vAhec vzácné; člwlý 

 rod náleží jižní polokouli. g<)d nepnkalek (Salvini?) obsahuje druhy na v^dě plo- 

 Toucí, rod mičovek (PjJularia) a rťkzBOsemen.ek (Marsilea) obsahuje druhy 

 v bahnech rogtoycí. Všechny rody nvají to společné, že nevyvinují pravých listů, nýbrž 

 jenom vějíře, z jal^di. jaífo U kapra4i zatočiené. Rozieřu^vaji se od kapradí ale již svým 

 jednoduchým ústrojím. Malá, vodorovně razšířtíná soustava osní nese množství vějířů, 

 které u mičovek co jednoduché vláknilé větve se vyzdvihují (IIL bj, u různosemenek 

 pak podobu čtverolístku je|eljho nápodobňují, u nepukalek ale vejčitou podobu mají. 

 Pp každé osy táhne se jaťliný cévní svazek, který se ve vějíři rozvětvuje. Svazek 



14* 



