'240 



že na^síc byl původně spoustou tekutou, a že mezi tím, co tato spousta pevnosti na- 

 bývala, uvnitř sily se vyvinuly, které spůsobily výbuchy, asi tak, jako bývají vyhazovány 

 bubliny vzduchové nad hustéjší hmotu, které pak na jejím povrchu pukají, zanechávajíce 

 kruhovitý vyvýšený kraj s prohlubinou uvnitř. Nezřídka zdá se, že více takových vý- 

 jevů stalo se po sobě. 



Od tohoto tvaru poněkud uchyluji se brázdy, ouzké to prohlubeniny, které dosti 

 rovným směrem často dosti daleko, i na třicet mil a více, se táhnou. Na první pohled 

 vypadají jako říčná koryta nebo silnice; když však povážíme, že šířka jejich obnáší 

 2000 — 9000 střevíců, a že bez ohledu na polohu půdy brzo nahoru brzo dolů se tá- 

 hnou, ukáže se mylnost lakového domnění. Sotva jest pochybno, že tyto prohlubeniny 

 jsou veliké trhliny, povstalé v měsíci tenkráte, když blízek byl svému ztvrdnutí. 



Ohledáváme-li povrch měsíční v rozličných dobách, rozeznáváme jednotlivé hory 

 a krajiny vždy stejně ostře. Oblaky, mlhy aneb jiné podoby vodní páry nikde se nespatřují. 

 Též hladin vodních, které by na první pohled byly poznalelné, nikde se na povrchu 

 měsíčním nevidí. Také ten úkaz jest význačný, že kdykoli měsíc, který mezi hvězdami 

 dosti rychle se pohybuje, nějakou hvězdu přikryje, lato v nezměněné jasnosti ku kouli 

 měsíční se blíží, až konečně zmizí. Seslabení neb uchýlení světla nikdy se nepozorovalo, 

 taktéž při zatměních slunce jeví se kraj měsíce vždy co nejostřeji obmezen. Z toho 

 dá se s úplnou jistotou uzavírati, že žádný parokruh neobtáčí měsíc na spůsob paro- 

 kruhu zemského. Kdyby však při lom všem měsíc předce nějaký parokruh měl, musel 

 by býti nad míru řídký a spůsobu takového, že by světlo skrze něj procházející ani 

 neseslaboval aniž nějak uchyloval. 



Soumraku není na měsíci žádného, leč by byl nad míru slabý a krátký; jasné, 

 nezakalené světlo sluneční přechází při západu slunce pro ony krajiny měsíce, které jsou 

 od země naší odvráceny, skoro okamžitě v nejhlubší temnotu, a tato temnota zas promě- 

 ňuje se východem slunce najednou v nejjasnější den. Na té části měsíce, která jest obrá- 

 cena k zemi, zmirřiuje se temnota znamenitě světlem od země odráženým, tak sice, že 

 zemskou záři znamenáme na temné části měsíce. Z úplného nedostatku parokruhu ná- 

 sleduje, že na měsíci světlejší hvězdy bez pochyby i za dne jsou viditelný, že při veliké 

 prozračnoli prostory nebeské počet viditelných hvězd nerovně větší býti musí nežli u nás. 



Poněvadž měsíc vždycky louž stranou k nám jest obrácen , otáčí se okolo své 

 osy v stejném čase, ve kterém vykonává svůj oběh okolo země, pročež obnáší lam jeden 

 den a jedna noc skoro 355 našich hodin. Zdánlivý denní pohyb všech těles nebeských 

 děje se lam tedy 27krát zdlouhavěji nežli u nás. Slunce, planety a všecky jiné hvězdy 

 vycházejí a zacházejí tedy měsíci každých 14 neb 15 našich dnů jednou ; jenom země 

 na oné straně měsíce, která k nám jest obrácena, ani nevychází ani nezacházi. Zdáf 

 se ona v nepohnutosti na nebi státi, a tím, že se jeví třináclkráte větší nežli nám měsíc, 

 poskytuje obyvatelům měsíce přeskvělý pohled zvýšený ještě tím, že země ukazuje mě- 

 síci ty samé proměny světlosti jako nám měsíc; a že obyvatelé tohoto veliký kruh 

 zemský spatřují brzo v ouplňku, brzo v některé čtvrti, brzo zas v novém světle. 

 Ostatní úkazy nebeské spatřují se s měsíce skoro zrovna tak jako s našeho stanoviště. 

 Na druhé polovici měsíce nikdy není zem vidět. Vzdálenost od středu odvrácené strany 

 až k onomu bodu, odkud zem ještě spatřili lze, obnáší 325 mil. 



Rok na měsíci jest týž jako na zemi, a však rozdíly jeho počasí jsou málo znatné. 

 Celý rozdíl mezi letní a zimní výškou slunce nad obzorem obnáší toliko 3 stupně. 



