241 



Protiva dne a noci jest tedy asi jediná, která se patrnou £ini, tak že počasí denní za- 

 stupuji jaksi počasí roční. 



Vše, co jsme tuto pověděli o měsíci, dokazuje, že ani my ani jiný jakýkoliv 

 I vor pozemský nemolil by na něm žíti; proto však neruší se možnost, aby lam bylo též 

 živoucích tvorů. Ovšem musejí býti potřeby jejich docela jiné nežli naše, tak že mno- 

 hých, které pro nás nevyhnutelný jsou, ani neznají, naopak ale zase snad jiné potřeby 

 mají, pro které my ani jména nemáme. Zrakové jejich ústrojí musí býti zařízeno pro 

 silnější svřtlo, i musí bez uškození snášeti nejrychlejší přechody od světla ke tmě a na- 

 opak. Také pohyby jejich nemohou se srovnávali s našimi, i zdá se, že musejí býti 

 nerovné lehčí. Vůbec jest nemožno, jenom poněkud sobě představiti jejich podobu, ve- 

 likost, spůsob života atd., právě tak, jako jest nemožno je viděti anebo k nim se 

 dostati. 



Kruhová plocha na měsíci, která se nám jeví pod úhlem jedné sekundy, má ve 

 skutečnosti průměr téměř % zeměpisní míle. Z toho vyplývá, že naše dalekohledy 

 ještě znamenitě by musely býti zvětšeny anebo zlepšeny, než bychom mohli očekávati 

 spatřit na měsíci zřetelné stopy žijících tvorů. 



Mezi úkazy od měsíce závislými obzvláštní místo zaujímají zatmění. 

 V tom čase, co země jednou slunce obejde, obejde měsíc zemi nejméně dva- 

 náctkráte. Při každé této obcházce přijde mu státi jednou mezi zemí a sluncem a jednou 

 za zemí. Kdyby tedy dráhy země a měsíce ležely v též rovině, musel by měsíc vždy, 

 kdykoli vstoupí mezi slunce a zemi, paprsky sluneční nám odnímati a zatmění slunce 

 spůsobovati. Rovněž by měsíc pokaždé, když mu přijde státi za zemí, zatměti se 

 musel, poněvadž by země mezi ním a sluncem stojící paprsky sluneční zachycovala, 

 bráníc jim dosahovati až k měsíci. 



Poněvadž ale dráhy země a měsíce neleží v též rovině, nýbrž k sobě nakloněny 

 jsou, nestane se zatměni pokaždé při zmíněném postavení. Dráha měsíční nakloňuje se 

 k dráze zemské o S'/^ stupně a přetíná ji na dvou místech, které nazýváme uzly. 

 Přijdc-li měsíci státi v takovém uzlu za plno- neb novoluní, tedy nastoupí ouplné za- 

 tmění. Přijde-li mu ale státi bud mezi sluncem a zemí anebo za zemí v čase, kde 

 ještě nedosáhl uzlu, než toliko k němu se přiblížil, nastoupí toliko částečné zatmění. 



Stín země sáhá daleko přes dráhu měsíční, a ve vzdálenosti měsíce jest průměr 

 jeho ještě o třetinu větší nežli průměr měsíce. Co se týče polostinu, ten tak daleko 

 se rozšiřuje, že průměr jeho přesahuje trojnásobný průměr měsíce ; na samém však 

 kraji svém jest lak slabý, že když měsíc do něho vejde, sotva se pozoruje úbytek 

 jeho světlosti, který teprv při samém plnostinu patrným se stává. 



Pamělihoden jest při zatměních měsíce vliv našeho parokruhu. Dle větší neb 

 menší čistoty tohoto objevuje se pokrají stínu více neb méně ostře obmezené, zároveň 

 pak světlo v parokruhu zlomené vrhá do plnostinu dosti silnou červenou zář, podobnou 

 k záři ranní a večerní, a zatměný měsíc ukazuje se obyčejně načer\'enalý. Tato čer- 

 venost ale plodí se toliko v nižších vrstvách vzduchu. Slane-li se tedy, že nižší vrstvy 

 vzduchu pro husté oblaky žádného světla nepropouštějí, tedy nezplodí se žádná čer- 

 venost a měsíc zmizí ve stínu docela. To však jenom pořídku se pozorovalo. 



Mnohem pamětiiiodnější a velikolcpéjši pohled poskytují zatmění slunce. Obyčejně 

 přikrývá se jenom část slunce, a velikost přikrylé části měří se na palce, pii čemž 

 jeden palec znnmená dvanáctý díl průměru slunečního; málo kdy jenom setkají se 

 živa is;;j. {Q 



